ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2023 року 
м. Київ
справа № 380/10073/20
адміністративне провадження № К/9901/35553/21 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Коваленко Н.В. та Стрелець Т.Г, розглянувши у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу 
за позовом ОСОБА_1 
до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області
про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,
за касаційною скаргою ОСОБА_1 
на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 16 березня 2021 року (постановлену у складі судді Грень Н.М.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 31 серпня 2021 року (прийняту у складі колегії: головуючого судді Довгополова О.М., суддів Гудима    Л.Я., Святецького В.В.),
В С Т А Н О В И В :
1. 10 листопада 2020 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач, скаржник) звернувся до суду із адміністративним позовом до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, у якому просив:
зобов`язати ліквідаційну комісію Головного управління МВС України у Львівській області провести розрахунок вислуги років та визначити розмір грошового забезпечення чи окремих його складових для обчислення пенсії ОСОБА_1 , звільненого наказом ГУМВСУ у Львівській області від 31 жовтня 2006 року №372 о/с за пунктом 65 "а" (за віком), частково змінити пункт наказу ГУМВС України у Львівській області, вважати звільненим за вислугою років на день звільнення у пільговому обчисленні 31 рік для призначення пенсії з урахуванням служби з 29 вересня 1986 року по 8 грудня 1988 року в медвитверезнику для осіб, підданих адміністративному арешту, що дає право на пільгове обчислення вислуги років на пенсію один місяць служби за сорок днів, з 8 грудня 1988 року по 31 жовтня 2006 року, що дає право на пільгове обчислення вислуги років на пенсію один місяць служби за півтора місяця;
зобов`язати ліквідаційну комісію Головного управління МВС України у Львівській області виготовити та направити до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області довідку про розмір грошового забезпечення, що враховується для перерахунку пенсій ОСОБА_1 , звільненого наказом ГУМВС України у Львівській області від 31 жовтня 2006 року №372о/с за п. 65 "а" (за віком), із зазначенням перерахунку строків вислуги років служби у пільговому обчисленні 90% грошового забезпечення для призначення пенсії;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок пенсії з 1 січня 2018 року, виходячи з відсоткового значення розміру пенсії 90% сум грошового забезпечення, та здійснити виплату з урахуванням виплачених сум.
2. Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2020 року відкрито провадження у справі № 380/10073/20 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), зобов`язано сторін подати додаткові докази та встановлено строк для подання відповідачем відзиву.
3. Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 16 березня 2021 року, залишеною без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 31 серпня 2021 року, позовну заяву залишено без розгляду.
4. Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, визнав неповажними наведені позивачем причини пропуску строку звернення до суду протягом місяця у відносинах публічної служби за відсутності об`єктивних причин та обставин, що були об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій і не підтверджені належними доказами неможливості своєчасного звернення до суду з поданим позовом.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги 
5. Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, вважаючи їх прийнятими з порушенням норм процесуального права, зокрема статі 122 КАС України, ОСОБА_2 звернулася із касаційною скаргою до Верховного Суду, у якій просить оскаржувані судові рішення скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
6. Скаржник стверджує, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли необґрунтованого висновку про залишення позову без розгляду з огляду на положення статті 122 КАС України, оскільки на позивача поширюються гарантії, передбачені частиною третьої статті 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року № 2262-XII (далі - Закон № 2262-XII),  в якій чітко сказано, що якщо з вини посадових осіб було допущено порушення при нарахуванні пенсії, то вона виплачується за весь період з моменту виникнення такого права, тобто з 31 жовтня 2006 року і без обмеження строком. Вказане скаржник підтверджує також посиланням на практику щодо застосування статті 51 Закону № 2262-XII,  зокрема у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі №164/1904/14-ц, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 6 лютого 2019 року у справі №522/2738/17, у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі №646/6250/17, від 30 жовтня 2018 року у справі №493/1867/17, від 22 січня 2019 року у справі №201/9987/17(2-а/201/304/2017) та від 19 березня 2019 року у справі №806/1952/19. 
7. Скаржник також зазначає, що суд першої інстанції, з яким повністю погодився суд апеляційної інстанції, не з`ясував, не дослідив і не встановив фактичних обставин, за яких позивач реалізував своє право на звернення до суду з позовом. Скаржник вказує на те, що не оскаржує проходження, звільнення чи поновлення на роботі, чи сам наказ №372о/с- по особливому складу від 31 жовтня 2006 року, яким його, старшого прапорщика міліції, командира відділення оперативної роти батальйону міліції особливого призначення Беркут при УМВСУ, звільнено з органів внутрішніх справ України у відставку за пунктом 65 "а" /за віком/, а оскаржує неправильність нарахування вислуги років по нечинному Наказу МВС України №1442 від 27 листопада 2003 року та, як наслідок цього, неправильний перерахунок та виплату пенсії, яка на даний час проводиться по нечинному наказу. Вказує скаржник і на те, що у довідці-розрахунку вислуги років наявна графа «проінформований», тобто позивач отримав інформацію, що саме з наказу МВС №1442 від 27 листопада 2003 року йому була нарахована вислуга років, проте відповідачі не надали належних доказів, що позивача було належним чином проінформовано, що наказ МВС № 1442 від 27 листопада 2003 року нечинний та не має юридичної сили. Також зазначає скаржник, що із загальнодоступних джерел про нечинність вищезгаданого Наказу він дізнався 28 травня 2020 року та звернувся до відповідачів із заявою про відновлення його порушеного права. Отримавши відмову, 10 листопада 2020 року звернувся до суду з адміністративним позовом.
Процесуальні дії у справі та клопотання учасників справи
8. Касаційна скарга надійшла до суду 27 вересня 2021 року.
9. Ухвалою Верховного Суду від 18 жовтня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі №380/10073/20, витребувано адміністративну справу та запропоновано сторонам надати відзив на касаційну скаргу.
10. Ухвалою Верховного Суду від 25 листопада 2022 року задоволено заяви суддів Мельник-Томенко Ж.М., Жука А.В., Соколова В.М. про самовідвід у зв`язку із порушенням порядку визначення судді для розгляду справи, встановленого статтею 31 КАС України та відведено вказаних суддів від участі у розгляді справи №380/10073/20.
11. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 листопада 2022 року визначено новий склад колегії: Берназюк Я.О. (головуючий суддя), Коваленко Н.В., Стрелець Т.Г.
12. Ухвалою Верховного Суду від 28 березня 2023 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення та виклику учасників справи колегією у складі трьох суддів з 29 березня 2023 року.
13. При розгляді цієї справи в касаційному порядку учасниками справи клопотань заявлено не було.
Позиція інших учасників справи
14. Від відповідачів відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_1 не надходило, що відповідно до статті 338 КАС України не перешкоджає касаційному перегляду рішень судів попередніх інстанцій.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ 
Оцінка висновків судів попередніх інстанцій та доводів касаційної скарги
15. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
16. Згідно з положенням частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
17. Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При цьому практика Верховного Суду щодо застосування цієї норми КАС України сформована, зокрема, у постановах від 13 лютого 2018 року у справах № 263/11240/17, № 766/6029/17, №571/123/17, № 263/5715/17 та № 281/1326/14/а.
18. Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
19. Зазначеним вимогам процесуального закону ухвала Львівського окружного адміністративного суду від 16 березня 2021 року та постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 31 серпня 2021 року відповідають, а викладені в касаційній скарзі доводи скаржника є неприйнятні з огляду на наступне.
20. Частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
21. Відповідно до статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.
22. Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
23. Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України, відповідно до частини третьої якої, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
24. Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
25. Водночас для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом визначеного процесуальним законом строку від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
26. При цьому колегія суддів зазначає, що причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
27. Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. У свою чергу, поважною може бути визнано причину, яка носить об`єктивний характер, та з обставин незалежних від сторони унеможливила звернення до суду з адміністративним позовом.
28. Як правильно встановлено судами попередніх інстанцій з матеріалів справи, звертаючись 10 листопада 2020 року до суду із позовом позивач ОСОБА_1 в основу заявлених вимог зазначив вимогу про часткову зміну пункту наказу ГУМВС України у Львівській області від 31 жовтня 2006 року №372о/с, яким його звільнено за пунктом 65 "а" (за віком), а саме, вважати звільненим за вислугою років, на день звільнення у пільговому обчисленні 31 рік для призначення пенсії, з урахуванням служби з 29 вересня 1986 року по 8 грудня 1988 року в медвитверезнику для осіб, підданих адміністративному арешту, що дає право на пільгове обчислення вислуги років на пенсію один місяць служби за сорок днів, з 8 грудня 1988 року по 31 жовтня 2006 року, що дає право на пільгове обчислення вислуги років на пенсію один місяць служби за півтора місяця. Інші вимоги є пов`язаними із вказаною вимогою щодо зміни спірного наказу.
29. Отже, у вказаних правовідносинах частково спірним є наказ ГУМВС України у Львівській області від 31 жовтня 2006 року №372о/с, яким ОСОБА_1 звільнено за пунктом 65 «а» (за віком), тобто позовні вимоги позивача за характером спірних правовідносин і їх суб`єктним складом є публічно-правовим спором.
30. Як було зазначено вище, відповідно до частини п`ятої статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
31. Водночас колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги щодо того, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати гарантії, передбаченні частиною третьою статті 51 Закону № 2262-XII, виходячи із наступного.
32. Відповідно до частини третьої статті 51 Закону № 2262-XII перерахунок пенсій у зв`язку із зміною розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на такий перерахунок згідно з цим Законом, або у зв`язку із введенням для зазначених категорій осіб нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, встановлених законодавством, не проведений з вини органів Пенсійного фонду України та/або державних органів, які видають довідки для перерахунку пенсії, провадиться з дати виникнення права на нього без обмеження строком.
33. Тобто гарантії, передбачені частиною третьої статті 51 Закону № 2262-XII, стосуються не проведення перерахунку пенсій з вини органів Пенсійного фонду України та/або державних органів, які видають довідки для перерахунку пенсії, у зв`язку із зміною розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців. Водночас спір у справі, яка розглядається, стосується внесення змін до наказу про звільнення із роботи у частині визначення стажу, який дає право на вихід на пенсію за вислугу років.
34. З мотивів, вказаних у пункті 33 цієї постанови, колегія суддів відхиляє посилання скаржника на практику щодо застосування статті 51 Закону № 2262-XII, викладену зокрема у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі №164/1904/14-ц, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 6 лютого 2019 року у справі №522/2738/17, у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі №646/6250/17, від 30 жовтня 2018 року у справі №493/1867/17, від 22 січня 2019 року у справі №201/9987/17(2-а/201/304/2017) та від 19 березня 2019 року у справі №806/1952/19.
35. Таким чином, суди попередніх інстанцій обґрунтовано зазначили, що строк звернення до суду, що стосується проходження публічної служби, звільнення з публічної служби, в тому числі щодо внесення змін у наказ про звільнення становить один місяць.
36. Так, судом апеляційної інстанції з матеріалів справи встановлено, що наказом Управління МВС України у Львівській області від 31 жовтня 2006 року №372 о/с старшого прапорщика міліції ОСОБА_1 , командира відділення оперативної роти батальйону міліції особливого призначення «Беркут» при УМВСУ звільнено з органів внутрішніх справ у відставку за пунктом 65 «а» за віком з 31 жовтня 2006 року. Вислуга років на день звільнення в календарному обчисленні та для виплати вихідної допомоги становить 20 років 01 місяців 02 днів, у пільговому вирахуванні 27 років 02 місяців 02 днів.
37. 23 листопада 2006 року позивача під розпис ознайомлено з розрахунком вислуги років на пенсію, в якому зазначено, що вислуга років для призначення пенсії ОСОБА_1 становить 27 років 02 місяці 02 днів. При цьому, позивач в даному розрахунку зазначив, що "з розрахунком вислуги років на пенсію ознайомлений" та поставив свій особистий підпис.
38. Із встановлених судами попередніх інстанцій обставин можна дійти висновку, що 23 листопада 2006 року позивач ознайомився із вказаними у розрахунку вислуги років, не ставив під сумнів їх правильність та визнав, що його вислуга років для призначення пенсії становить 27 років 02 місяці 02 днів. Ознайомившись з розрахунком вислуги років на пенсію від 23 листопада 2006 року та поставивши свій підпис 23 листопада 2006 року, позивач не міг не бачити, що у вказаному розрахунку вказано про вислугу років для призначення пенсії ОСОБА_1 , яка становить 27 років 02 місяці 02 днів.
39. Також, ознайомившись із наказом про звільнення від 31 жовтня 2006 року, позивач мав можливість та повинен був довідатися, що у вказаному наказі зазначено, що вислуга років для призначення пенсії ОСОБА_1 становить 27 років 02 місяці 02 днів.
40. Окрім того, судами попередніх інстанцій було встановлено, що ОСОБА_3 звертався із заявою до Міністерства внутрішніх справ України щодо зарахування на пільгових умовах відповідних періодів служби в підрозділах міліції особливого призначення. Листом Міністерства внутрішніх справ України від 27 листопада 2012 року повідомлено ОСОБА_1 про те, що немає підстав для зарахування йому на пільгових умовах часу проходження служби на посадах рядового і начальницького складу в загоні міліції особливого призначення УВС Львівського облвиконкому з 8 грудня 1988 року по 19 листопада 1990 року та з 4 грудня 1990 року по 1 вересня 1992 року. 
41. Вказане свідчить, що станом на день звернення до Міністерства внутрішніх справ України із вказаною заявою позивачеві було відомо про те, що вислуга років для призначення пенсії ОСОБА_1 становить 27 років 02 місяці 02 днів.
42. Разом з тим, із вказаним позов ОСОБА_1 звернувся лише 10 листопада 2020 року, тобто, в порушення місячного строку звернення до суду, визначеного частиною п`ятою статті 122 КАС України як спеціальною нормою у правовідносинах щодо проходження публічної служби чи звільнення з неї. Пропуск строку звернення до суду із вказаним позовом становить більше 13 років.
43. Звертаючись до суду першої інстанції із заявою про поновлення строку звернення до суду, позивач вказав, що довідка-розрахунок вислуги років була складена 23 листопада 2006 року на підставі нечинного Наказу МВС України №1442 від 27 листопада 2003 року. На момент звільнення та по даний час відповідачі не повідомили позивача про нечинність Наказу №1442 від 27 листопада 2003 року. Також позивач вказав, що дізнався про нечинність такого 28 травня 2020 року та звернувся до відповідачів із заявами, отримавши відповідь, звернувся із цим позовом до суду.
44. Водночас, судами попередніх інстанцій з матеріалів справи встановлено, що листом Міністерства юстиції України від 10 листопада 2011 року вих. №Б-36245-10.1 ОСОБА_1 повідомлено про те, що наказ МВС України №1442 від 27 листопада 2003 року у Міністерстві юстиції не зареєстровано, тому доводи касаційної скарги щодо необізнаності позивача щодо Наказу МВС України №1442 від 27 листопада 2003 року Судом відхиляються.
45. Таким чином, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій, що позивач не вказав поважних причин та не надав суду доказів щодо обставин, які були об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій для звернення до суду з даним позовом.
46. Суд касаційної інстанції звертає увагу на те, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин у випадку, якщо вони стали спірними. 
47. Необхідно зауважити, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом, апеляційною чи касаційною скаргами обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
48. Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 28 березня 2018 року у справі №809/1087/17, від 22 листопада 2018 року у справі №815/91/18, від 17 червня 2021 року у справі №570/4516/19 та від 18 лютого 2022 року у справі №380/893/20.
49. Також, колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне зазначити, що відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року №17-рп/2011 обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
50. Відповідно до частини четвертої статті 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
51. Згідно із пунктом 8 частини першої статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
52. З огляду на вищезазначене, колегія суддів Верховного Суду доходить висновку, що суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, надані сторонами докази та дійшов обґрунтованого висновку про залишення без розгляду позову ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, а доводи касаційної скарги зазначених висновків судів не спростовують.
53. Висновки викладені у цій постанові щодо застосування статей 122, 123 КАС України відповідають позиції Верховного Суду щодо застосування вказаних норм процесуального закону, висловлені у постановах від 22 січня 2020 року у справі №2540/2618/18, від 5 травня 2020 року у справі №826/6830/17, від 11 серпня 2021 року у справі № 320/8317/20, від 16 вересня 2021 року у справах №120/3403/20-а, №560/5412/20, від 9 лютого 2022 року у справі № 460/8776/20 від 1 червня 2022 року №460/100/21.
54. Отже, доводи касаційної скарги стосовно неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права і неправильного врахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду та постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, не знайшли свого підтвердження.
55. Згідно з імперативними вимогами статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги; на підставі встановлених фактичних обставин справи лише перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального та дотримання норм процесуального права.
56. Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
57. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
58. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
59. У пункті 48 рішення Європейського суду з прав людини "Пономарьов проти України" (заява №    3236/03) зазначено, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. 
60. Водночас навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа «Олександр Шевченко проти України», заява №    8371/02, пункт 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи, що може бути зумовлено скасуванням рішення або визнанням незаконної дії (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.
61. Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у пункті 35 рішення Європейського суду з прав людини "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" визначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання ("Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain", №    11681/85).
62. Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також мають забезпечувати пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заяви №17160/06 та №35548/06; п. 33).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
63. Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
64. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі є законними та обґрунтованими і не підлягають скасуванню, оскільки суди ухвалили судові рішення при дотриманні норм процесуального права, тому касаційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.
Висновки щодо розподілу судових витрат
65. Оскільки суд залишає в силі рішення судів першої та апеляційної інстанцій, то відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не підлягають новому розподілу.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 16 березня 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 31 серпня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.
Суддя-доповідач                                                                       Я.О. Берназюк 
Судді:                                                                                          Н.В. Коваленко
                                                                                          Т.Г. Стрелець