Постанова                                                
Іменем України
 
01 лютого 2023 року
м. Київ
 
справа № 201/9120/20

провадження № 61-9263св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Первинна профспілкова організація співробітників акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»,
треті особи: акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», Кабінет Міністрів України,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Первинної профспілкової організації співробітників акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 
2020 року у складі судді Батманової В. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 квітня 2021 року у складі колегії суддів: 
Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М., Пищиди М. М.,
 
ВСТАНОВИВ:

 
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Первинної профспілкової організації співробітників акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», треті особи: акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), Кабінет Міністрів України, про визнання незаконним та скасування рішення.
 
Позов мотивовано тим, що 19 серпня 2020 року на засіданні комітету Первинної профспілкової організації співробітників АТ КБ «ПриватБанк» було прийнято рішення звернутися до наглядової ради АТ КБ «ПриватБанк», Кабінету Міністрів України із вимогами про розірвання трудового договору з головою правління АТ КБ «ПриватБанк» Петром Крумханзлом, оформлене протоколом № 51/1 від 19 серпня 2020 року. В якості обґрунтування оскаржуваного рішення відповідач посилався на порушення позивачем трудового законодавства, зокрема статей 21, 46 КЗпП України. Позивач вважав, що оскаржуване рішення є необґрунтованим та незаконним, всі його доводи є надуманими та не підтвердженими. Крім того, оскаржуване рішення прийняте за відсутності повноважень, з огляду на відсутність колективного договору між відповідачем та банком.
 
ОСОБА_1 просив визнати незаконним та скасувати рішення Комітету Первинної профспілкової організації співробітників АТ КБ «ПриватБанк», оформленого протоколом № 51/1 від 19 серпня 2020 року, про звернення до Кабінету Міністрів України з вимогою про розірвання трудового договору з ОСОБА_1 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 18 грудня 2020 року позовні вимоги задоволено.
 
Визнано незаконним та скасовано рішення Комітету Первинної профспілкової організації співробітників АТ КБ «ПриватБанк», оформленого протоколом 
№ 51/1 від 19 серпня 2020 року, про звернення до Кабінету Міністрів України з вимогою про розірвання трудового договору з ОСОБА_1 .
 
Стягнуто з Первинної профспілкової організації співробітників АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 1 681,60 грн.
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що враховуючи відсутність колективного договору, укладеного між банком та відповідачем та з урахуванням наявності інших профспілкових організацій у банку, оскаржуване рішення було прийняте відповідачем без наявності законних повноважень, а тому є незаконним та підлягає скасуванню.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 квітня 2021 року апеляційну скаргу Первинної профспілкової організації співробітників АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення. 
 
Рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 18 грудня 
2020 року залишено без змін. 
 
Залишаючи апеляційну скаргу Первинної профспілкової організації співробітників АТ КБ «ПриватБанк» без задоволення, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції. Крім того, апеляційний суд вказав, що між АТ КБ «ПриватБанк» і відповідачем колективний договір не укладався, у банку діє 21 організація профспілок з різним статусом, та за відсутності належних і допустимих доказів на підтвердження порушень позивачем законодавства про працю та Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 , що узгоджуються з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 11 червня 2018 року у справі № 804/2581/16, від 
11 грудня 2019 року у справі № 266/4331/17. Колегія суддів апеляційного суду звернула увагу, що відсутність у відповідача права на прийняття рішень про звільнення Голови Правління Банку також підтверджена в судовому порядку по аналогічним спорам про розірвання трудового договору з позивачем (справа № 201/10081/19 та № 201/1426/20).
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
04 червня 2021 року Первинна профспілкова організація співробітників АТ КБ «ПриватБанк» подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 
18 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 
14 квітня 2021 року та ухвалити нове рішення про відмову у позові.
 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі 
№ 804/2581/16, постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі 
№ 201/1426/20-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Крім того, підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень представник заявника посилається на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року в справі № 201/10081/19 та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Доводи інших учасників справи
 
15 вересня 2021 року представник АТ КБ «ПриватБанк» - Мисник Н. В. подала до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 
18 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 
14 квітня 2021 року залишити без змін.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 серпня 2021 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська.
 
14 вересня 2021 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 січня 2022 року справу призначено до судового розгляду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 серпня 2022 року клопотання представника АТ КБ «ПриватБанк» - Мисник Н. В. про зупинення касаційного провадження задоволено.
 
Зупинено касаційне провадження у справі № 201/9120/20 за позовом  ОСОБА_1 до Первинної профспілкової організації співробітників АТ КБ «ПриватБанк», треті особи: АТ КБ «ПриватБанк», Кабінет Міністрів України, про визнання незаконним та скасування рішення, за касаційною скаргою Первинної профспілкової організації співробітників АТ КБ «ПриватБанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 
2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 квітня 
2021 року до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду у касаційному порядку справи № 201/909/20 (провадження 14-34цс22) за позовом ОСОБА_1 до Первинної профспілкової організації співробітників АТ КБ «ПриватБанк» про визнання незаконним та скасування рішення комітету профспілкової організації, за касаційною скаргою Первинної профспілкової організації співробітників АТ КБ «ПриватБанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 лютого 2023 року клопотання 
АТ КБ «ПриватБанк» про поновлення касаційного провадження у справі задоволено.
 
Поновлено касаційне провадження у справі № 201/9120/20 за позовом  ОСОБА_1 до Первинної профспілкової організації співробітників 
АТ КБ «ПриватБанк», треті особи: АТ КБ «ПриватБанк», Кабінет Міністрів України, про визнання незаконним та скасування рішення, за касаційною скаргою Первинної профспілкової організації співробітників 
АТ КБ «ПриватБанк» на рішення Жовтневого районного суду 
м. Дніпропетровська від 18 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 квітня 2021 року.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ 
 
Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, а саме рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частин першої, третьої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Відповідно до частини другої статті 414 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке. 
 
Короткий зміст встановлених фактичних обставин справи
 
19 серпня 2020 року на засіданні комітету Первинної профспілкової організації співробітників АТ КБ «ПриватБанк» було прийнято рішення про направлення до наглядової ради АТ КБ «ПриватБанк», Кабінету Міністрів України із вимогами про розірвання трудового договору з головою правління АТ КБ «ПриватБанк» Петром Крумханзлом, оформлене протоколом № 51/1 від 
19 серпня 2020 року.
 
Оскаржуване рішення було надіслано Кабінетом Міністрів України на адресу 
АТ КБ «ПриватБанк», де позивач є головою правління та фактично отримане 
02 вересня 2020 року.
 
З преамбули Протоколу № 51/1 від 19 серпня 2020 року вбачається, що відповідач має статус Первинної профспілкової організації та об`єднує осіб, які працюють в банку. Однак, жодних відомостей про підписання колективного договору в оскаржуваному рішенні не зазначено. Але такий колективний договір між банком та відповідачем ніколи не укладався.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд
 
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд враховує частину другої статті 414 ЦПК України, згідно якої порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.
 
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
 
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
 
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які діють за правилами цивільного і кримінального судочинства, а також господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.
 
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можна вирішити за відповідними судовими процедурами. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
 
Згідно із частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
 
У частині першій статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
 
Велика Палата Верховного Суду послідовно зазначала, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства (див. постанови від 12 жовтня 2022 року у справі № 183/4196/21 (провадження № 14-36цс22), від 08 червня 2022 року у справі № 362/643/21 (провадження № 14-32цс22), від 23 листопада 2021 року у справі 
№ 641/5523/19 (провадження № 14-178цс20) та інші).
 
Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
 
Згідно зі статтею 3 КЗпП України до трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
 
За статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
 
У статті 5-1 КЗпП України зазначено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
 
Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з дотриманням внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. 
 
Розірвання трудового договору з керівником підприємства, установи, організації на вимогу виборного органу Первинної профспілкової організації (профспілкового представника) передбачено у статті 45 КЗпП України та статті 33 Закону № 1045-XIV. 
 
Разом з тим правове регулювання питання розірвання трудового договору з керівником підприємства, установи, організації за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від звільнення у результаті припинення трудових правовідносин.
 
Реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Хоча такі рішення уповноваженого на це органу можуть мати наслідки і в межах трудових правовідносин, але визначальними за таких обставин є корпоративні правовідносини. Такі висновки Велика Палата Верховного Суду неодноразово підтверджувала, зокрема, у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 510/456/17, від 
08 листопада 2019 року у справі № 667/1/16, від19 лютого 2020 року у справі № 145/166/18. 
 
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, у тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.
 
До господарських товариств належать, зокрема, акціонерні товариства (частина перша статті 84, частина друга статті 113 ЦК України). Акціонерне товариство - господарське товариство, статутний капітал якого поділено на визначену кількість часток однакової номінальної вартості, корпоративні права за якими посвідчуються акціями (частина перша статті 152 ЦК України, частина перша статті 3 Закону України від 17 вересня 2008 року № 514-VI «Про акціонерні товариства» (далі - Закон № 514-VI)).
 
АТ «КБ «ПриватБанк» утворене відповідно до установчого договору від 
06 липня 2000 року та на підставі рішення установчих зборів акціонерів від 
06 липня 2000 року реорганізоване шляхом зміни організаційно-правової форми у Закрите акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк». Рішенням загальних зборів акціонерів від 30 квітня 2009 року було змінено тип банку на Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк». Наказом Мінфіну від 21 травня 2018 року № 519 (рішенням єдиного акціонера банку) було змінено тип банку на приватне та його найменування на АТ «КБ «ПриватБанк». Організаційно-правова форма банку - акціонерне товариство, тип акціонерного товариства - приватне. З 21 грудня 2016 року єдиним акціонером банку, якому належить 100 відсотків акцій статутного капіталу банку, є держава. Функції з управління корпоративними правами держави, функції вищого органу в банку здійснює Кабінет Міністрів України. Банк є юридичною особою приватного права (пункти 1, 3, 4, 7, 8, 11 Статуту АТ «КБ «ПриватБанк», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05 червня 2019 року № 594 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 14 серпня 2019 року № 712 (далі - Статут банку)).
 
Органами управління банку є: 1) вищий орган управління банку; 2) наглядова рада банку; 3) правління банку (пункт 73 Статуту банку).
 
Управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом (частини перша, друга статті 97 ЦК України).
 
Загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що належать до компетенції інших органів товариства (частина перша статті 98 ЦК України).
 
Вищим органом акціонерного товариства є загальні збори акціонерів (речення перше частини першої статті 159 ЦК України; близький за змістом припис викладений у частині першій статті 32 Закону № 514-VI). Загальні збори можуть вирішувати будь-які питання діяльності акціонерного товариства, крім тих, що віднесені до виключної компетенції наглядової ради законом або статутом (абзац перший частини першої статті 33 Закону № 514-VI).
 
До виключної компетенції загальних зборів акціонерів належить, зокрема, утворення та ліквідація наглядової ради та інших органів товариства, обрання та відкликання членів наглядової ради (пункт 2 частини другої статті 159 ЦК України).
 
Відповідно до вимог статті 160 ЦК України в акціонерному товаристві може бути створена наглядова рада акціонерного товариства, яка здійснює контроль за діяльністю його виконавчого органу та захист прав акціонерів товариства. Статутом акціонерного товариства і законом встановлюється виключна компетенція наглядової ради. Питання, віднесені статутом до виключної компетенції наглядової ради, не можуть бути передані нею для вирішення виконавчому органу товариства. Члени наглядової ради акціонерного товариства не можуть бути членами його виконавчого органу. Наглядова рада акціонерного товариства визначає форми контролю за діяльністю його виконавчого органу.
 
Назвою виконавчого органу товариства відповідно до установчих документів або закону може бути «правління», «дирекція» (частина четверта статті 99 ЦК України).
 
За статтею 101 ЦК України в установі обов`язково створюється правління, до якого застосовуються положення статті 99 цього Кодексу.
 
Єдиним акціонером банку є держава (абзац перший пункту 7 Статуту банку).
 
Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).
 
Функції з управління корпоративними правами держави у банку здійснює Кабінет Міністрів України (абзац третій пункту 7 Статуту банку).
 
Кабінет Міністрів України у сфері економіки, фінансів, трудових відносин, зайнятості населення, трудової міграції, оплати та охорони праці здійснює відповідно до закону управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами (абзац четвертий пункту 1 частини першої статті 20 Закону України від 27 лютого 2014 року № 794-VII «Про Кабінет Міністрів України»).
 
Управління об`єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб (стаття 1 Закону України від 21 вересня 2006 року 
№ 185-V «Про управління об`єктами державної власності»).
 
10 січня 2018 року наглядова рада АТ «КБ «Приватбанк» призначила 
Петра Крумханзла його головою правління.
 
Реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь в управлінні ним шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а саме корпоративних правовідносин, що виникають між товариством та особами, яким довірено повноваження з управління ним (абзац четвертий пункту 3.2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у від 12 січня 2010 року 
№ 1-рп/2010 у справі № 1-2/2010).
 
Виконавчий орган товариства може складатися з однієї або кількох осіб (речення перше частини другої статті 99 ЦК України). Повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень (частина третя вказаної статті).
 
Виконавчим органом акціонерного товариства, який здійснює керівництво його поточною діяльністю, є правління або інший орган, визначений статутом (абзац перший частини першої статті 161 ЦК України). Виконавчий орган акціонерного товариства може бути колегіальним (правління, дирекція) чи одноособовим (директор, генеральний директор) (частина друга цієї статті; частина третя статті 58 Закону № 514-VI).
 
Голова колегіального виконавчого органу організовує роботу колегіального виконавчого органу, скликає засідання, забезпечує ведення протоколів засідань (абзац другий частини п`ятої статті 59 Закону № 514-VI). Голова колегіального виконавчого органу має право без довіреності діяти від імені товариства відповідно до рішень колегіального виконавчого органу, в тому числі представляти інтереси товариства, вчиняти правочини від імені товариства, видавати накази та давати розпорядження, обов`язкові для виконання всіма працівниками товариства (речення перше абзацу третього вказаної частини).
 
Повноваження члена виконавчого органу припиняються за рішенням наглядової ради, якщо статутом товариства це питання не віднесено до компетенції загальних зборів. Підстави припинення повноважень голови та/або члена виконавчого органу встановлюються законом, статутом товариства, а також контрактом, укладеним з головою та/або членом виконавчого органу (абзаци другий і третій частини першої статті 61 Закону № 514-VI).
 
Отже, підстави припинення повноважень голови правління акціонерного товариства (звільнення) можуть бути визначені не тільки у контракті, але й у законі.
 
Підставою розірвання трудового договору є, зокрема, порушення керівником підприємства, установи, організації законодавства про працю, про колективні договори і угоди, Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Таке розірвання проводиться роботодавцем на вимогу виборного органу Первинної профспілкової організації (профспілкового представника) (стаття 45 КЗпП України та стаття 33 Закону № 1045-XIV).
 
19 серпня 2020 року на засіданні комітету Первинної профспілкової організації співробітників АТ КБ «ПриватБанк» було прийнято рішення про направлення до наглядової ради АТ КБ «ПриватБанк», Кабінету Міністрів України із вимогами про розірвання трудового договору з головою правління АТ КБ «ПриватБанк» Петром Крумханзлом, оформлене протоколом № 51/1 
від 19 серпня 2020 року.
 
Петр Крумханзл звернувся до суду з позовом про визнання незаконним та скасування рішення комітету профспілкової організації. 
 
Отже, цей спір пов`язаний з діяльністю банку й управлінням ним. Наслідки його вирішення можуть впливати на трудові правовідносини з головою правління АТ «КБ «ПриватБанк», що не змінює корпоративного характеру такого спору.
 
Доцільним є зберігати єдину юрисдикційну належність спорів про припинення повноважень керівника та/або членів виконавчого органу господарського товариства для формування стабільної та послідовної судової практики щодо належності таких спорів до господарської юрисдикції.
 
Такий висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 09 листопада 2022 року у справі № 761/25659/21 (провадження № 14-4цс22).
 
Суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми процесуального права і помилково розглянули справу в порядку цивільного судочинства. З указаною вимогою позивачу необхідно було звертатися в порядку господарського судочинства.
 
Аналогічний висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 201/909/20 (провадження 
№ 14-34цс22).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і закрити провадження у справі у цій частині (пункт 5 частини першої статті 409 ЦПК України).
 
Згідно із частиною першою статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених статтею 255 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених у статтях 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги (частина друга статті 414 ЦПК України).
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
 
Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій розглянули справу з порушенням правил юрисдикції, Верховний Суд вбачає наявність підстав для скасування судових рішень із закриттям провадження у справі.
 
У разі закриття судом касаційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України позивачеві роз`яснюється його право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Верховного Суду із заявою про направлення справи до відповідного суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи.

 

Керуючись статтями 255, 400, 409, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Первинної профспілкової організації співробітників акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»задовольнити частково.
 
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 
2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 квітня 
2021 рокускасувати.
 
Провадження у справі за позовом  ОСОБА_1 до Первинної профспілкової організації співробітників акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», треті особи: акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», Кабінет Міністрів України, про визнання незаконним та скасування рішеннязакрити.
 
Роз`яснити  ОСОБА_1 , що розгляд зазначеної справи віднесено до юрисдикції господарського суду, і протягом десяти днів з дня отримання копії цієї постанови він може звернутися до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

 
Головуючий	М. Є. Червинська      	
Судді: 	А. Ю. Зайцев      	
 	Є. В. Коротенко      	
 	В. М. Коротун      	
 	М. Ю. Тітов