їПостанова
Іменем України                                  
 
19 січня 2023 року
м. Київ
 
справа № 824/46/22
провадження № 61-8236ав22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,
 
за участю секретаря судового засідання  - Прижимірської О. В.,
за участю представника заявника (стягувача) - Муляра Євгенія Григоровича ,
 
учасники справи:
 
заявник - Компанія IEC Industrie Export GmbH (Німеччина),
боржник - Державне підприємство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (Україна),
 
розглянув у відкритому судовому засіданні у приміщенні Верховного Суду               (м. Київ, просп. Повітрофлотський, 28) апеляційну скаргу Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на ухвалу Київського апеляційного суду від 19 липня 2022 року, постановлену у складі судді Мельника Я. С., у справі за заявою Компанії IEC Industrie Export GmbH (Німеччина) про визнання і надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 24 грудня 2021 року у справі                   № 194/2021 за позовом Компанії IEC Industrie Export GmbH (Німеччина) до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (Україна) про стягнення основного боргу та трьох відсотків річних,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
 
Короткий зміст заяви 
 
У травні 2022 року Компанія IEC Industrie Export GmbH (Німеччина) через свого представника - адвоката Муляра Є. Г. звернулася до Київського апеляційного суду як до суду першої інстанції із заявою про визнання та надання дозволу на виконання рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 24 грудня 2021 року у справі №194/2021 за позовом компанії IEC Industrie Export GmbH (Німеччина) до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (Україна) (далі - ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «Запорізька АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом») про стягнення основного боргу та 3 % річних.
 
Заяву мотивовано тим, що вказаним рішенням Міжнародного комерційного арбітражного суду стягнуто з ДП «НАЕК «Енергоатом» на користь компанії IEC Industrie Export GmbH 95 574,00 євро - основного боргу за поставлену продукцію, 2 707,79 євро - 3 % річних, нарахованих за порушення грошового зобов`язання, 4 497,04 євро - на відшкодування витрат з арбітражного збору, а також 1 300,00 євро - на відшкодування витрат на правову допомогу,                 а разом 104 078,83 євро і це рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду набрало законної сили 24 грудня 2021 року.
Однак боржник не виконує вказане судове рішення в добровільному порядку.
 
З урахуванням зазначеного заявник просив визнати та надати дозвіл на виконання рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 24 грудня 2021 року у справі №194/2021 та видати виконавчий лист про стягнення з ДП «НАЕК «Енергоатом» на користь Компанії IEC Industrie Export GmbH загальної суми боргу у розмірі 104 078,83 євро.
 
Короткий зміст судового рішення апеляційного суду як суду першої інстанції
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 19 липня 2022 року заяву Компанії IEC Industrie Export GmbH (Німеччина) задоволено.
Визнано і надано дозвіл на виконання рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 24 грудня 2021 року у справі № 194/2021 за позовом Компанії IEC Industrie Export GmbH (Німеччина) до ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «Запорізька АЕС»                    ДП «НАЕК «Енергоатом» (Україна) про стягнення основного боргу та 3 % річних.
Видано виконавчий лист про стягнення з ДП «НАЕК «Енергоатом»  на користь Компанії IEC Industrie Export GmbH 95 574,00 євро - основного боргу за поставлену продукцію, 2 707,79 євро - 3 % річних, нарахованих за порушення грошового зобов`язання, 4 497,04 євро - на відшкодування витрат                            з арбітражного збору, а також 1 300,00 євро - на відшкодування витрат на правову допомогу, а разом 104 078,83 євро.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Задовольняючи заяву, Київський апеляційний суд виходив із того, що під час розгляду справи боржником не наведено і судом не встановлено передбачених законом підстав для відмови у визнанні та наданні дозволу на виконання рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 24 грудня 2021 року, а тому подана заява підлягає задоволенню. 
 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її доводів
 
Не погоджуючись із вказаною ухвалою, у серпні 2022 року ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «Запорізька АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» подало до Верховного Суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 19 липня 2022 року та відмовити                             у задоволенні заяви про визнання і надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражного суду.
 
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що при розгляді заяви про визнання               і надання дозволу на виконання рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 24 грудня 2021 року у справі № 194/2021 Київський апеляційний суд як суд першої інстанції не перевірив дотримання публічного порядку, що мав зробити за власною ініціативою та в обов`язковому порядку, відповідно, неправильно застосував норми матеріального права, а саме: норми підпункту «b» частини другої статті 5 Нью-Йоркської конвенції та маркеру 2 пункту 2 частини першої статті 36 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж»;                            не зважив на те, що положення Нью-Йоркської конвенції та Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» не пов`язують відмову у визнанні                    і наданні дозволу на виконання рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду із моментом чи періодом укладення арбітражної угоди та доповнень до неї, оскільки положення вищевказаних Конвенції та Закону передбачають однією із підстав відмови саме «порушення публічного порядку»; не врахував, що станом на 19 липня 2022 року і станом на теперішній час відсутні відповідні нормативно-правові акти України або рішення Національного банку України, за якими дозволяється здійснення обслуговуючими банками видаткових операцій (в тому числі і проведення фінансової операції з купівлі валюти) за зовнішньоекономічними договорами, що передбачають поставку в Україну продукції виробництва російської федерації з території російської федерації та оплату продукції, країною походження якої є російська федерація.
Крім того, Київський апеляційний суд не врахував, що боржником у справі           є ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «Запорізька АЕС», місцезнаходження:       м. Енергодар Запорізької області (м. Енергодар Запорізької області                          з 04 березня 2022 року перебуває у тимчасовій окупації), а не ДП «НАЕК «Енергоатом», місцезнаходження: м. Київ.
Також Київський апеляційний суд не повідомив належним чином боржника -ВП «Запорізька АЕС» про судове засідання, яке відбулося 19 липня 2022 року.
 
Доводи інших учасників справи
 
У жовтні 2022 року представник Компанії IEC Industrie Export GmbH (Німеччина) - адвокат Муляр Є. Г. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу Київського апеляційного суду від 19 липня 2022 року - без змін, а також  покласти на відповідача судові витрати та витрати на правову допомогу (350,00 євро відповідно до умов додаткової угоди № 2 до договору про надання правової допомоги від 28 липня 2021 року), пов`язані з подачею та розглядом апеляційної скарги.
 
У листопаді 2022 року представник Компанії IEC Industrie Export GmbH (Німеччина) - адвокат Муляр Є. Г. подав заяву про відшкодування витрат на правову допомогу.

Рух справи у суді апеляційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 серпня 2022 року апеляційну скаргу                  залишено без руху та надано строк для усунення недоліків апеляційної скарги.
 
У строк, визначений судом, заявник усунув недоліки апеляційної скарги.
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 вересня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано цивільну справу із Київського апеляційного суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року справу призначено до судового розгляду.
 
У листопаді 2022 року представник ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «Запорізька АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» подав заяву, в якій просив провести розгляд справи за його відсутності.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Згідно з договором поставки продукції № 20(2)20ГЕ від 16 січня 2020 року      (№ 53-121-01-20-09023 від 04 лютого 2020 року), IEC Industrie Export GmbH (постачальник) зобов`язався поставити, а ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі      ВП «Запорізька АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» (покупець) - прийняти та оплатити продукцію (нікелеві прокладки виробництва ТОВ «Танаїс»                    м. Волгодонськ, росія).
 
У пункті 10.3 вказаного договору міститься арбітражне застереження, відповідно до якого у випадку, якщо сторони не дійдуть згоди при розгляді виниклого спору, спір передається на вирішення у Міжнародний Комерційний Арбітражний Суд при Торгово-промисловій палаті України, за затвердженим регламентом, кількість суддів - 1, при розгляді даного спору буде застосовуватись матеріальне право України, мова судочинства - російська.
 
У зв`язку з невиконанням ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «Запорізька АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» своїх зобов`язань за укладеним із компанії IEC Industrie Export GmbH (Німеччина) договором № 20(2)20 ГЕ від 16 січня            2020 року (№ 53-121-01-20-09023 від 04 лютого 2020 року), останнє на підставі пункту 10.3 договору звернулося до Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України з відповідним позовом.
 
Рішенням Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України у складі одноосібного арбітра Андрія Климчука від 24 грудня 2021 року у справі № 194/2021 за позовом компанії IEC Industrie Export GmbH (Німеччина) до ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «Запорізька АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» (Україна) стягнуто з ДП «НАЕК «Енергоатом»  (Україна, 01032, м. Київ, вул. Назаровська, 3) в особі ВП «Запорізька АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» (Україна, 71504, Запорізька область, м. Єнергодар,         вул. Промислова, 133) на користь Компанії IEC Industrie Export GmbH                     95 574,00 євро - основного боргу за поставлену продукцію, 2 707,79 євро -       3 % річних, нарахованих за порушення грошового зобов`язання, 4 497,04 євро - на відшкодування витрат з арбітражного збору, а також 1 300,00 євро - на відшкодування витрат на правову допомогу, а разом 104 078,83 євро.
 
Вказане рішення в добровільному порядку боржником не виконано, його виконання не було зупинено судом та воно не було скасовано.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 24, частиною другою статті 351 ЦПК України передбачено, що Верховний Суд переглядає в апеляційному порядку судові рішення апеляційних судів, ухвалені ними як судами першої інстанції.
 
Перевіривши доводи апеляційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої, третьої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження,                               з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та наявні у справі матеріали, колегія суддів дійшла таких висновків.
 
Статтею 81 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів                    у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях                    у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили.
 
Частиною першою статті 82 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що визнання та виконання рішень, визначених у статті 81 цього Закону, здійснюється у порядку, встановленому законом України.
 
Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» арбітражне рішення, незалежно від того, в якій країні воно було винесено, визнається обов`язковим і при поданні до компетентного суду письмового клопотання виконується з урахуванням положень цієї статті та статті 36.
 
Визнання та надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу - це поширення законної сили такого рішення на територію України і застосування засобів примусового виконання в порядку, встановленому ЦПК України.
 
Порядок розгляду і вирішення заяви про визнання та надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу визначені в главі 3 розділу ІХ ЦПК України «Визнання та виконання рішень іноземних судів, міжнародних комерційних арбітражів в Україні, надання дозволу на примусове виконання рішень третейських судів».
 
Згідно зі статтею 474 ЦПК України рішення міжнародного комерційного арбітражу (якщо його місце знаходиться за межами України), незалежно від того, в якій країні воно було винесено, визнається та виконується в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності. У разі якщо визнання та виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу залежить від принципу взаємності, вважається, що він існує, оскільки не доведено інше.
 
Згідно з частиною першою статті 479 ЦПК України за результатами розгляду заяви про визнання і надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу суд постановляє ухвалу про визнання і надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу або про відмову у визнанні і наданні дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу за правилами, встановленими цим Кодексом для ухвалення рішення.
 
Відповідно до частини першої статті 482 ЦПК України надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу, якщо місце арбітражу знаходиться на території України, здійснюється судом у порядку, встановленому цією главою, з особливостями, передбаченими цією статтею.
 
Вирішуючи питання про визнання та надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу, суд не надає оцінку правильності цього рішення по суті вирішення спору, а перевіряє лише дотримання строків звернення із заявою, дотримання вимог процесуального закону щодо її форми і змісту та наявність обставин, які можуть бути підставою для відмови у визнанні та наданні дозволу на примусове виконання рішення.
 
Правовідносини щодо надання дозволу на примусове виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу врегулюванні статтею V Конвенції про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень від 10 червня              1958 року (Нью-Йорк), яка набула чинності для України 10 січня 1961 року (далі - Конвенція), статтею 9 Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності від 20 березня 1992 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 19 грудня 1992 року     № 2889-ХІІ, та статтею 36 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж», згідно з якими тягар доведення наявності підстав для відмови           у визнанні та виконанні арбітражного рішення покладається на сторону, яка заперечує проти клопотання стягувача. З урахуванням цих положень повинні застосовуватися положення статті 478 ЦПК України.
 
Згідно зі статтею 478 ЦПК України та статтею 36 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» суд відмовляє у визнанні і наданні дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу, якщо: 1) на прохання сторони, проти якої воно спрямоване, якщо ця сторона подасть суду доказ того, що: а) одна із сторін в арбітражній угоді була якоюсь мірою недієздатною; або ця угода є недійсною за законом, якому сторони цю угоду підпорядкували, а в разі відсутності такої вказівки, - за законом держави, де рішення було винесено; або б) сторону, проти якої винесено рішення, не було належним чином сповіщено про призначення арбітра чи про арбітражний розгляд або з інших поважних причин вона не могла подати свої пояснення; або в) рішення винесено щодо спору, не передбаченого арбітражною угодою, або такого, що не підпадає під її умови, або містить постанови з питань, що виходять за межі арбітражної угоди; проте якщо постанови з питань, охоплених арбітражною угодою, можуть бути відокремлені від тих, які не охоплюються такою угодою, то та частина арбітражного рішення, яка містить постанови з питань, що охоплені арбітражною угодою, може бути визнана і виконана; або г) склад міжнародного комерційного арбітражу або арбітражна процедура не відповідали угоді між сторонами або, за відсутності такої, не відповідали закону тієї держави, де мав місце арбітраж; або ґ) рішення ще не стало обов`язковим для сторін, або було скасовано, або його виконання зупинено судом держави, в якій або згідно із законом якої воно було прийнято; або          2) якщо суд визнає, що: а) відповідно до закону спір, з огляду на його предмет, не може бути переданий на вирішення міжнародного комерційного арбітражу; або б) визнання та виконання цього арбітражного рішення суперечить публічному порядку України.
 
Відповідно до статті 5 Конвенції про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень у визнанні і приведенні у виконання арбітражного рішення може бути відмовлено на прохання тієї сторони, проти якої воно спрямовано, лише у разі, якщо ця сторона надасть компетентній владі за місцем порушеного клопотання про визнання і приведення рішення                         у виконання докази того, що: a) сторони в арбітражній угоді, за принципами застосовуваного до них закону, в будь-якій мірі були недієздатними або ця угода є недійсною за законом, якому сторони цю угоду підпорядкували, а за відсутності вказівки про таке підпорядкування, згідно із законом країни, де рішення було винесено, або b) сторона, проти якої винесено рішення, не була належним чином повідомлена про призначення арбітра або про арбітражний розгляд або з інших причин не могла подати свої пояснення, або c) вказане рішення винесено у спорі, не передбаченому або не підпадаючому під дію положень арбітражної угоди або арбітражного застереження в договорі, або містить висновки з питань, що виходять за межі арбітражної угоди або арбітражного застереження в договорі, з тим, однак, що у разі, якщо висновки з питань, охоплених арбітражною угодою або застереженням, можуть бути відокремлені від тих, які не охоплюються такою угодою або застереженням, то та частина арбітражного рішення, яка містить висновки з питань, охоплених арбітражною угодою або арбітражним застереженням в договорі, може бути визнана і виконана, або d) склад арбітражного органу або арбітражний процес не відповідали угоді між сторонами або, за відсутності такої, не відповідали закону тієї країни, де мав місце арбітраж, або е) рішення ще не стало остаточним для сторін або було скасовано або призупинено його виконання компетентною владою країни, де воно було винесено, або країни, закон якої застосовувався. У визнанні та приведенні у виконання арбітражного рішення може бути також відмовлено, якщо компетентна влада країни, в якій порушується клопотання про визнання і приведення                            у виконання рішення, дійде висновку, що: a) об`єкт спору не може бути предметом арбітражного розгляду за законами цієї країни, або b) визнання        і приведення у виконання цього рішення суперечать публічному порядку цієї країни.
 
Конвенція про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень, презюмуючи обов`язковість арбітражного рішення, передбачає вичерпний, що не підлягає розширеному тлумаченню, перелік підстав, за яких компетентний суд може відмовити у визнанні та виконанні арбітражного рішення.
 
У справі, яка переглядається, судом першої інстанції встановлено, що арбітражна угода не визнана недійсною, боржника було належним чином сповіщено про призначення арбітра та про арбітражний розгляд, рішення не суперечить арбітражній угоді, склад міжнародного комерційного арбітражу та арбітражна процедура відповідали угоді між сторонами, рішення                                є обов`язковим для сторін, не було скасовано та його виконання не зупинено судом.
 
Перевіряючи доводи апеляційної скарги про те, що задоволення заяви про визнання і надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу призведе до негативних наслідків як для Держави Україна в цілому, так і безпосередньо для боржника, який є відокремленим підрозділом державного підприємства в об`єднаній енергетичній системі України, від сталої роботи якої залежить забезпечення благополуччя, стабільності та безпеки як громадян так і держави в цілому, оскільки рішенняМіжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 24 грудня 2021 року у справі № 194/2021 порушує публічний порядок України, колегія суддів виходить із такого.
 
Так, застереження про порушення публічного порядку як підстава для відмови у визнанні та наданні дозволу на примусове виконання іноземного арбітражного рішення, є своєрідним механізмом, який закріплює пріоритет державних інтересів над приватними, охороняє публічний порядок держави від будь-яких негативних впливів на нього. Застереження про публічний порядок у міжнародному праві не допускає визнання на території держави рішення арбітражного суду, якщо в результаті його виконання буде вчинено дії, які прямо заборонені законом або заподіюють шкоду суверенітету чи безпеці держави.
 
Під публічним порядком необхідно розуміти правопорядок держави, визначені принципи і засади, які становлять основу існуючого в ній ладу (стосуються її незалежності, цілісності, самостійності й недоторканості               й основних конституційних прав, свобод, гарантій тощо).
 
Публічний порядок будь-якої держави включає фундаментальні принципи          і засади правосуддя, моралі, які держава має намір захистити навіть тоді, коли це не має прямого стосунку до самої держави; правила, які забезпечують фундаментальні політичні, соціальні та економічні інтереси держави; обов`язок держави з дотримання своїх зобов`язань перед іншими державами та міжнародними організаціями.
 
Правова концепція публічного порядку існує для того, щоб захистити державу від іноземних арбітражних рішень, які порушують діючі в державі фундаментальні принципи справедливості і правосуддя. Ці положення покликані встановити правовий бар`єр на шляху рішень, ухвалених всупереч кардинальним процесуальним і матеріально-правовим принципам, на яких тримається публічний порядок. Вони також призначені не допустити можливість визнання та надання дозволу на виконання рішень, пов`язаних      з корупцією чи неприпустимим невіглаством арбітрів.
 
Частиною першою статті 47 «Про міжнародне приватне право» визначено, що право, що застосовується до договору згідно з положеннями цього розділу, охоплює дійсність договору, тлумачення договору, права та обов`язки сторін, виконання договору, наслідки невиконання або неналежного виконання договору, припинення договору, наслідки недійсності договору, відступлення права вимоги та переведення боргу згідно з договором.
 
Відповідно до частини другої статті 81 «Про міжнародне приватне право», частини другої статті 78 Закону України «Про виконавче провадження»                 в Україні не можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів                     у справах щодо стягнення заборгованості з підприємства оборонно-промислового комплексу, внесеного до переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, на користь юридичної особи держави-агресора та/або держави-окупанта або юридичної особи з іноземними інвестиціями чи іноземного підприємства держави-агресора та/або держави-окупанта.
 
Стаття 627 ЦК України визначає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
 
З огляду на зазначене рішенням Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 24 грудня 2021 року було вирішено питання про стягнення з ДП «НАЕК «Енергоатом» на користь IEC Industrie Export GmbH (Німеччина) грошових коштів у зв`язку з невиконанням умов контракту, підписаного та погодженого сторонами, який є чинним та не визнавався недійсним у судовому порядку, а отже, є обов`язковим для сторін.
 
Рішення міжнародного комерційного арбітражу не створює для боржника обов`язку сплатити за щось протизаконне чи аморальне, не свідчить про порушення бюджетного законодавства.
 
Під час розгляду справ про скасування рішень міжнародного комерційного арбітражу, повноваження національного суду є обмеженими (враховуючи те, що сторони добровільно довірили вирішення спору арбітражу), оскільки національний суд не має повноважень з перегляду рішень міжнародного комерційного арбітражу по суті вирішення спору, вдаватися в його повну перевірку чи переоцінку.
 
Обставини, встановлені рішенням Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 24 грудня 2021 року, не стосуються суспільних, економічних та соціальних основ Держави України, вказане рішення ухвалено у спорі, передбаченому арбітражною угодою, та виключно щодо боржника як окремої юридичної особи та самостійного учасника господарського обороту, тому виконання зазначеного рішення не суперечить публічному порядку України, її незалежності, цілісності, самостійності та недоторканості, конституційним правам, свободам, гарантіям.
 
Посилання в апеляційній скарзі на відсутність нормативно-правових актів України або рішень Національного банку України, за якими дозволяється здійснення обслуговуючими банками видаткових операцій (в тому числі                і проведення фінансової операції з купівлі валюти) за зовнішньоекономічними договорами, що передбачають поставку в Україну продукції виробництва російської федерації з території російської федерації та оплату продукції, країною походження якої є російська федерація,                          не є підставою для скасування ухвали Київського апеляційного суду                         від 19 липня 2022 року, з огляду на таке.
 
Так, факт військової агресії російської федерації проти України підтверджено низкою документів міжнародних організацій та актами внутрішнього законодавства України.
 
Водночас матеріали справи не містять і боржником не надано доказів на підтвердження того, що арбітражним рішенням стягнуто заборгованість на користь юридичної особи з іноземними інвестиціями чи іноземного підприємства держави-агресора або, що фактичним набувачем виплат, вимог та доходів в результаті примусового виконання вказаного рішення буде юридична особа російської федерації.
 
Таким чином, під час розгляду справи Верховним Судом не встановлено підстав, передбачених статтею 478 ЦПК України, для відмови у визнанні                і наданні дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу.
 
Оскільки рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 24 грудня 2021 року набрало чинності і підлягає виконанню, проте боржник не виконує його добровільно, а також відсутні визначені цивільним процесуальним законодавством підстави для відмови у визнанні і наданні дозволу на виконання арбітражного рішення, то Верховний Суд погоджується з висновком Київського апеляційного суду щодо наявності підстав для задоволення заяви IEC Industrie Export GmbH (Німеччина).
 
Доводи апеляційної скарги про те, що Київський апеляційний суд не повідомив належним чином боржника - ВП «Запорізька АЕС» про судове засідання, яке відбулося 19 липня 2022 року, є безпідставними, оскільки згідно з розпискою, яка міститься в матеріалах справи на а. с. 214, представник ДП «НАЕК «Енергоатом» був повідомлений про судове засідання, яке призначено на 19 липня 2022 року.
 
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувана ухвала Київського апеляційного суду від 19 липня 2022 року постановлена без додержання норм процесуального права. 
 
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.
 
Щодо клопотання представника Компанії IEC Industrie Export GmbH про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції
 
У пункті 3 частини першої, частині третій статті 270 ЦПК України передбачено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, зокрема, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.
 
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства                                       є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
 
У частині восьмій статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів                    у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі                            і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого              2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14- 382цс19) зробила висновок, що «вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні».
 
У частині другій статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі
№ 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».
 
Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
 
У частинах четвертій - шостій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі
№ 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено висновок, що «саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування            з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».
 
У частині третій статті 12 та частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
 
У відзиві на апеляційну скаргу та заяві про відшкодування витрат на правову допомогу представник IEC Industrie Export GmbH (Німеччина) - адвокат    Муляр Є. Г. просив, зокрема покласти на ДП «НАЕК «Енергоатом» витрати на правову допомогу, понесені особою, інтереси якої він представляє, що пов`язані з апеляційний розглядом справи. У заяві про відшкодування витрат на правову допомогу представник IEC Industrie Export GmbH (Німеччина) - адвокат Муляр Є. Г. вказував на те, що під час розгляду цієї справи Адвокатським об`єднанням «Юридична фірма «КОПУСЬ І МУЛЯР» було здійснено такі дії: консультація клієнта; формування правової позиції та узгодження її з клієнтом; підготовка та подання відзиву на апеляційну скаргу; участь в судовому засіданні у справі; підготовка та подання заяви щодо відшкодування витрат на правову допомогу.
 
На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, понесених IEC Industrie Export GmbH (Німеччина) у зв`язку з переглядом цієї справи в суді апеляційної інстанції, його представник надав:
- договір про надання правової допомоги від 28 липня 2021 року                             № KMLF/45/2021, укладений між Адвокатським об`єднанням «Юридична фірма «КОПУСЬ І МУЛЯР» та IEC Industrie Export GmbH (Німеччина);
- додаткову угоду № 2 до договору про надання правової допомоги                     від 28 липня 2021 року № KMLF/45/2021, укладену 12 жовтня 2022 року між Адвокатським об`єднанням «Юридична фірма «КОПУСЬ І МУЛЯР» та IEC Industrie Export GmbH (Німеччина), за умовами якої Адвокатське об`єднання зобов`язалося здійснювати представництво Клієнта в Касаційному цивільному суді у складі Верховного Суду у апеляційному провадженні щодо ухвали Київського апеляційного суду від 19 липня 2022 року у справі                     № 824/46/22 про визнання та надання дозволу на виконання рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 24 грудня 2021 року у справі № 194/2021 (пункт 1); загальна сума додаткової угоди (сума гонорару Адвокатського об`єднання) становить 350,00 євро, які Клієнт сплачує Адвокатському об`єднанню протягом трьох робочих днів з дати укладення цієї угоди (пункт 2);
- рахунок від 22 листопада 2022 року № 45/2021/5 на оплату, передбачених додатковою угодою, послуг в сумі 350,00 євро;
- квитанцію від 23 листопада 2022 року на суму 350,00 євро;
- ордер про надання IEC Industrie Export GmbH (Німеччина) правничої допомоги у Касаційному цивільному суді у складі Верховного Суду адвокатом Муляром Є. Г. від 12 жовтня 2022 року серії № 1243275;
- копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю                    від 02 липня 2018 року серії КВ № 000240, видане Радою адвокатів міста Києва Муляру Є. Г.
 
Копії відзиву на апеляційну скаргу та заяви про відшкодування витрат на правову допомогу представник IEC Industrie Export GmbH (Німеччина) - адвокат Муляр Є. Г. направив електронною поштою ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «Запорізька АЕС».
 
ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «Запорізька АЕС» не звернулося до суду      з клопотанням про зменшення заявлених представником IEC Industrie Export GmbH до відшкодування витрат на правничу допомогу.
 
У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня               2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
 
У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду   у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.
 
За умовами Додаткової угоди № 2 до договору про надання правової допомоги від 28 липня 2021 року № KMLF/45/2021, IEC Industrie Export GmbH (Німеччина) зобов`язалося оплатити послуги Адвокатського об`єднання «Юридична фірма «КОПУСЬ і МУЛЯР» у євро. За офіційним курсом Національного банку України на 19 січня 2023 року, тобто на день вирішення Верховним Судом питання щодо відшкодування витрат на правничу допомогу (1 євро = 39,5873 грн), 350,00 євро становить 13 855,55 грн.
 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що суд має право у своєму судовому рішенні вказувати про стягнення грошової суми                           в іноземній валюті, у якій і підлягає тоді його виконання (дивитись, наприклад, постанови Великої Плати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц та у справі № 464/3790/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц).
 
У зв`язку з цим, враховуючи договірні умови оплати IEC Industrie Export GmbH (Німеччина) адвокатських послуг, Верховний Суд визначає відшкодування витрат на правничу допомогу в євро.
 
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2022 року у справі № 824/15/22 (провадження № 61-7657ав22).
 
У постанові Верховного Суду від 22 грудня 2020 року у справі № 143/173/19 (провадження № 61-16088св19) зроблено висновок про те, що згідно                      з частинами п`ятою, шостою статті 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
 
Проаналізувавши вищенаведений відзив на апеляційну скаргу та заяву про відшкодування витрат на правову допомогу, а також додані до них документи, колегія суддів дійшла висновку про доведеність понесення Компанією IEC Industrie Export GmbH витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 350,00 євро, що є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.
 
При цьому ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «Запорізька АЕС»                                         не звернулося до суду з клопотанням про зменшення заявлених представником IEC Industrie Export GmbH до відшкодування витрат на правничу допомогу, не спростувало їх розмір та не довело неспівмірність цих витрат критеріям, встановленим у частині четвертій статті 137 ЦПК України, що унеможливлює вирішення судом з власної ініціативи питання про зменшення розміру відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
 
Керуючись статтями 24, 351, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» залишити без задоволення.
 
Ухвалу Київського апеляційного суду від 19 липня 2022 року залишити без змін.
 
Стягнути з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (Україна) на користь IEC Industrie Export GmbH (Німеччина) витрати, понесені на оплату професійної правничої допомоги          в суді апеляційної інстанції, в сумі 350,00 (триста п`ятдесят) євро, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 19 січня 2023 року становить 13 855,55 грн (тринадцять тисяч вісімсот п`ятдесят п`ять гривень 55 копійок).
 
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: | Г. В. Коломієць     Б. І. Гулько      Д. Д. Луспеник