24.01.23
22-ц/812/69/23
Справа №475/417/23
Провадження № 22-ц/812/69/23
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.

П О С Т А Н О В А
Іменем України
24 січня 2023 року                                                 м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - Яворської Ж.М.,
суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,
з секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,
без участі осіб, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження 

апеляційну скаргу
ОСОБА_1 
на рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 06 жовтня 2022 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Кривенко Н.В., повний текст складено 14 жовтня 2022 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2022 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за договорами позики.
Ухвалою Доманівського районного суду Миколаївської області від 15 липня 2022 року позовні вимоги роз`єднано. 
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами позики виділено в окреме самостійне провадження.
Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_2 вказував, що 13 листопада 2021 року між ним та ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до якого ним було передано відповідачу суму коштів у розмірі гривневого еквіваленту 5 850 доларів США із терміном повернення до 13 листопада 2022 року включно, у відповідністю з графіком передбаченим договором.
За період дії договору відповідачем було передано готівкою борг у розмірі, що становить гривневий еквівалент 800 доларів США. Таким чином, залишок заборгованості за Договором позики на момент подачі позову становить 5 050 доларів США, що станом на момент подачі позову становить у гривневому еквіваленті 147 712 грн. 50 коп.
Також, 19 листопада 2021 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого позивачем було передано відповідачу суму коштів у розмірі гривневого еквіваленту 5 850 доларів США із терміном повернення до 19 листопада 2022 року включно, у відповідністю з графіком передбаченим договором .
Відповідно до пункту 2.1 Договорів позики передача зазначених у пункті 1 цього Договору сум позики здійснюється під час підписання цього Договору. З цього моменту Договір позики вважається укладеним.
Таким чином, залишок заборгованості за Договором позики на момент подачі позову становить 5 850 доларів США, що станом на момент подачі позову становить гривневий еквівалент 171 112 грн.50 коп.
Так як, за Договорами позики передбачена сплата платежів відповідно до графіку зазначеному в пункті 3.1, проте відповідач належним чином не виконує взяті на себе зобов`язання, то позивач має повне право вимагати в судовому порядку повернення всієї суми заборгованості в достроковому порядку разом з платежами строк яких ще не настав у порядку передбаченому ч. 2 ст. 1050 ЦК України.
Таким чином загальна заборгованість відповідача перед позивачем за договорами позики становить 318 825 грн.
Враховуючи вищевикладене, позивач просив стягнути на свою користь із відповідача заборгованість за договорами позики в сумі 318 825 грн., а також 2 387 грн.63 коп. судового збору.
Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 06 жовтня 2022 року позовні вимоги задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , заборгованість за договорами позики №13/11-2021 від 13 листопада 2021 року та №19/11-2021 від 19 листопада 2021 року у сумі 318 825 грн. та суму сплаченого судового збору у розмірі 2 387 грн. 63 коп.
Рішення суду мотивовано тим, що заявлений позов є обґрунтований, оскільки позивачем доведено  не лише факт укладання договору, але й факт передачі грошової суми позичальнику. Відповідачем же порушено зобов`язання перед позивачем за Договорами позики, оскільки у встановлений строк кошти не повернуто. 
Не погодившись із таким рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу.
Мотивуючи доводи апеляційної скарги вказувала, що рішення суду першої інстанції є незаконним, прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню та ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Так, зокрема вказувала, що вона не є банківською установою, а от же не могла залучати грошові кошти від фізичних осіб, у тому числі за договорами позики, які у такому випадку є нікчемними, тобто такими, що не створюють жодних зобов`язань для відповідача щодо повернення відповідачем отриманих за цими договорами грошових коштів.
На думку відповідача, позивач передаючи відповідачу грошові кошти здійснював інвестиції на свій страх та ризик, які, на жаль, виявилися не вдалими. Таким чином, оскільки діяльність відповідача, на яку було витрачені отримані від позивача грошові кошти виявилася збитковою, то позивач має розділити з відповідачем ризики та збитки.
Відповідач вкладаючи грошові кошти позивача, які він вимагає у своєї позовної заяві, втратив їх через свої невдалі інвестиції, що мало наслідком не отримання відповідачем очікуваного ним прибутку від інвестування цих грошових коштів позивача. Таким чином, відповідач сам поніс збитки, а от же такі ж самі збитки мають понести і позивач та не вимагати повернення коштів. 
Правом на подачу відзиву позивач не скористався.
У судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним, що не перешкоджає в силу ч.2 ст.372 ЦПК України розглядатися справу без їх участі.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.
Як вбачається в матеріалах справи та встановлено судом, 13 листопада 2021 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір позики №13/11-2021.
Відповідно до умов Договору позикодавець (позивач) передав позичальнику ОСОБА_1 у власність грошові кошти в сумі 156 019 грн. 00 коп., що за обумовленим сторонами курсом (1 долар США =26,67 грн.), на день укладення цього договору еквівалентно 5 850 доларів США , а позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, що еквівалентна 5 850 доларів США, в строк - 13 листопада 2022 року, щомісячними платежами.
Відповідно до пункту 2.1 Договору позики передача зазначеної в пункті 1 цього Договору суми позики здійснюється під час підписання цього Договору. З цього моменту Договір позики вважається укладеним. 
Згідно пункту 4.1 Договору у разі несвоєчасного повернення позичальником позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України.
За період дії договору відповідачем було передано готівкою борг у розмірі, що становить гривневий еквівалент 800 долара США, що підтверджується копією виписки по рахунку від 10 травня 2022 року( а.с.18,42).
Також, 19 листопада 2021 року між цими сторонами укладено договір позики № 19/11-2021.
Відповідно до умов Договору позикодавець (позивач) передав позичальнику ОСОБА_1 у власність грошові кошти в сумі 156 019 грн. 00 коп., що за обумовленим сторонами курсом (1 долар США =26,67 грн.), на день укладення цього договору еквівалентно 5 850,00 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, що еквівалентна 5 850,00 доларів США, в строк - 19 листопада 2022 року, щомісячними платежами.
Відповідно до пункту 2.1 цього Договору передача зазначеної в пункті 1 цього Договору суми позики здійснюється під час підписання цього Договору. З цього моменту Договір позики вважається укладеним.
Згідно пункту 4.1 Договору у разі несвоєчасного повернення позичальником позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України.
Відповідачем зобов`язання за вказаним договором взагалі не виконувалися.
Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за договорами позики від 13 та 19 листопада 2021 року у сумі 318 825,00 грн.
З таким рішенням суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується в повній мірі з огляду на наступні обставини.
Відповідно до вимог статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми, дво - чи багатосторонніми (договори).
Частиною першою та другою статті 207 ЦК України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до частини 1 статті 510 ЦК України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.
Згідно статтей 525,526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання мають виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків та моральної шкоди.
Відповідно до частини 1 статті 623 ЦК України, боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.
За змістом частини 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною 1 статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Стаття 1047 ЦК України передбачає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Так, в Постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі N 6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм статте 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.
Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі N 6-63цс13 визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Нормою частини 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України, встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу ( частини другої статті 1050 ЦК України).
Право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором.
Пред`явлення вимоги про дострокове стягнення кредитних коштів згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України свідчить про зміну строку виконання основного зобов`язання.
Оскільки укладеними між сторонами Договором позики №13/11-21 та Договором позики №19/11-21 встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу.
У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України позикодавець до спливу визначеного договором строку вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що залишилася не сплаченою до моменту звернення останнього до суду
Отже, у випадку пред`явлення вимоги про дострокове повне повернення позики вважається, що такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів.
Відповідно до пункту 3.1 договору №13/11-2021 від 13 листопада 2021 року сторонами погоджено графік повернення позичальником коштів кредитодавцеві щомісячно до 13 числа рівними платежами по 112.50 доларів США, а останній платіж 13 листопада 2022 року у розмірі4612.50 доларів США.
За пунктом 3.1 договору позики № 19/11-2021 від 19 листопада 2021 року сторонами також обумовлено щомісячне погашення до 19 числа рівними частинами про 112.50 доларів США, а останній платіж 19 листопада 2022 року у розмірі 4612.50 доларів США. 
Зважаючи на те, що відповідач порушила строки виконання умов обох договорів, 24 травня 2022 року позивач звернувся до суду з цим позовом.
Таким чином, кредитор ОСОБА_2 , змінив строк виконання основного зобов`язання, який вважається таким, що настав для позичальника ОСОБА_1 , що зумовило для неї виникнення обов`язку в цей строк повернути кредитору позику у повному обсязі, яка станом на день звернення до суду з цим позовом становлять 147 712 грн.50 коп. за договором позики від 13 листопада 2021 року та 171 112 грн.50 коп. за договором позики від 19 листопада 2021 року.
З урахуванням принципу диспозитивності, меж доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи презумпцію правомірності укладених правочинів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 318 825 грн. (147712.50+171112.50) є правильним.
Посилання особи, яка подала апеляційну скаргу на відсутність у неї обов`язку щодо повернення грошових коштів колегія суддів апеляційного суду не приймає до уваги, оскільки вони ґрунтуються на помилковому тлумаченні вимог чинного законодавства та зводяться до незгоди з рішенням суду першої інстанції.
Зважаючи на вищевикладене, суд першої інстанції розглядаючи спір, який виник між сторонами, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 06 жовтня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий                                                                Ж.М. Яворська

Судді                                                                        Т.М. Базовкіна 

       Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 24 січня 2023 року.