Постанова
Іменем України
 
31 січня 2023 року     
                    
м. Київ
 
провадження №22-ц/824/2636/2023
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду  цивільних справ:
 
головуючого судді: Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач), 
суддів: Желепи О. В., Кравець В. А., 
за участю секретаря Ратушного А. В.,  
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 ,
 
на рішення Голосіївського районного суду м. Києва
 
від 15 листопада 2022 року
 
в складі судді Кордюкової Ж. І.
 
у цивільній справі №752/8089/22 Голосіївського районного суду м. Києва
 
за позовом ОСОБА_1 
 
до ОСОБА_3 ,
 
третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації,
 
про розірвання шлюбу, визначення місця проживання, повного матеріального утримання та виховання неповнолітніх дітей
 
                                        У С Т А Н О В И В:
12 липня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Голосіївського районного суду                м. Києва з позовом до ОСОБА_3 , в якому просила:
розірвати шлюб між нею та ОСОБА_3 , зареєстрований 11.12.2010 Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у                     м. Києві, актовий запис №1611;
визначити місце проживання, повного матеріального утримання та виховання спільних малолітніх дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_3 .
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 11.12.2010 між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб. В шлюбі народилось двоє дітей: син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донька ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Між нею та ОСОБА_3 відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння, кожен з них живе власним життям, порізно. Спільне господарство не ведеться. Спір про поділ майна відсутній.
Також зазначила, що від набуття права спільної сумісної власності вона відмовляється на користь дітей, оскільки неспроможна фінансово їх утримувати. Діти залишились проживати з батьком та перебувають на його повному матеріальному утриманні, він займається їх вихованням.
Виходячи з інтересів дітей, вважала за доцільне визначити місце проживання дітей з батьком та залишити їх на його повному матеріальному утриманні і вихованні.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15 листопада 2022 року позов задоволено частково та розірвано шлюб між сторонами. В іншій частині позовних вимог відмовлено в повному обсязі.
 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду в частині відмовлених позовних вимог про визначення місця проживання, повного матеріального утримання та виховання неповнолітніх дітей, позивачка, діючи через свого представника ОСОБА_2 , звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду в цій частині ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.
 
В обґрунтування апеляційної скарги посилалася на те, що суд відмовив у задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання, повного матеріального утримання та виховання неповнолітніх дітей без урахування положень ч. 1 ст. 109 СК України, якою визначено, що подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей.
 
Вказувала, що письмовий договір до суду першої інстанції нею не подавався, як і не подавався договір між подружжям про розмір аліментів на дитину.
 
Також вказувала, що в нотаріально посвідченій заяві від 08.07.2022, яка міститься в матеріалах справи, засвідчено, що в неї відсутні матеріальні активи щодо утримання дітей, відмова від набуття права спільної сумісної власності подружжя на користь спільних дітей та про відсутність спору між нею та відповідачем щодо місця проживання дітей.
 
Крім цього, як на підставу скасування рішення суду в частині відмовлених позовних вимог посилалася на те, що відповідач не мав заперечень та наполягав на тому, щоб суд задовольнив позовні вимоги у повному обсязі.
 
За наведених обставин просила скасувати рішення Голосіївського районного суду               м. Києва від 15.11.2022 в частині позовних вимог про визначення місця проживання, повного матеріального утримання та виховання неповнолітніх дітей та ухвалити нове судове рішення про задоволення цих позовних вимог.
 
Представник позивача - ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав з підстав, викладених в ній, та просив задовольнити.
 
Відповідач в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити.
 
Третя особа - Служба у справах дітей та сім'ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації належним чином повідомлялася про день час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направила.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника третьої особи.
 
Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання, повного матеріального утримання та виховання неповнолітніх дітей, суд першої інстанції виходив з відсутності порушеного права позивачки у цих правовідносинах.
 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, з наступних підстав.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 
 
З матеріалів справи вбачається, що до суду ОСОБА_1 звернулася в порядку позовного провадження за захистом сімейних правовідносин.
 
Оскільки позовне провадження - це вид провадження у судовому процесі, в якому розглядається спір двох сторін, позивачка повинна довести, що її право порушено.
 
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.
 
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
 
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
 
Таким чином, лише порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
 
Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Законодавцем визначено, що суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.
 
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Відтак суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду з позовом.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 №925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 11 грудня 2010 року ОСОБА_3 та ОСОБА_8 зареєстрували шлюб, актовий запис №1611; прізвище дружини після реєстрації шлюбу " ОСОБА_1 ", що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 11.12.2010.
Сторони у справі є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_2 від 07.07.2011 та НОМЕР_3 від 22.01.2014.
Згідно нотаріально посвідченої заявою від 08.07.2022, ОСОБА_1 відмовляється від набуття права спільної сумісної власності подружжя на користь спільних малолітніх дітей та досягла згоди з чоловіком щодо встановлення місця проживання, повного матеріального утримання та виховання спільних дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_3 
14 жовтня 2022 року Службою у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації складено висновок №100-7977, в якому зазначено за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_3 .
Судом також встановлено, що діти сторін з 24.02.2022 фактично проживають разом з батьком, який забезпечує їх матеріально та займається їх вихованням.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначила, що діти проживають з відповідачем та перебувають на його повному матеріальному утриманні (забезпеченні) і вихованні, який в свою чергу не заперечує щодо виховання та матеріального утримання дітей, опікуючи їх інтересами та потребами, піклується про них, слідкує за їх розвитком та здоров`ям.
Сукупний аналіз наведених обставин вказує на те, що сторони у справі в позасудовому порядку узгодили питання про те, що діти проживатимуть з батьком та він займатиметься їх повним матеріальним утриманням і вихованням.
Ураховуючи наведені положення закону та встановлені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що права позивачки не порушені, оскільки останньою не доведено, як саме та ким порушені її права на визначення місця проживання, повного матеріального утримання та виховання дітей разом з відповідачем. Не підтверджено позивачем й того, що дійсно існують певні перешкоди для реалізації нею таких прав.
 
Як неодноразово звертав увагу Верховний Суд у своїх постановах, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для ухвалення судом рішення про відмову в позові.
При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив в рішенні, що відповідно до положень сімейного законодавства, батьки мають право укласти у письмовій формі договір, який підлягає нотаріальному посвідченню, щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Тобто сторони мають можливість у законний спосіб врегулювати питання виконання батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дітей.
До того ж, суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що судове рішення не може підміняти законодавство, яке чітко регламентує певні правовідносини. А судовому захисту підлягають лише порушені права, яких у даному випадку, судом не встановлено.
З урахуванням того, що ОСОБА_1 звернулася до суду в порядку позовного провадження, колегія суддів вважає неспроможними доводи апеляційної скарги щодо не застосування судом положень ч. 1 ст. 109 СК України.
Так, відповідно до ч. 3 ст. 293 ЦПК України спільна заява подружжя про розірвання шлюбу з підстав, передбачених ст. 109 СК України, розглядається судом в порядку окремого провадження.
Оскільки судом достовірно встановлено, що права позивача не порушені, не є підставою для скасування рішення суду в оскаржуваній частині посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач в повному обсязі визнав позовні вимоги.
 
Крім того, за приписами процесуального законодавства визнання відповідачем позову не є обов'язковою підставою для його задоволення.
 
Враховуючи, що апеляційна скарга не містить доводів незгоди з рішення суду в частині задоволених позовних вимог про розірвання шлюбу і рішення суду в цій частині не оскаржується відповідачем, то у відповідності до вимог ст. 367 ЦПК України рішення суду в цій частині не підлягає задоволенню.
 
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних про визначення місця проживання, повного матеріального утримання та виховання неповнолітніх дітейє законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а  судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 379, 383, 384, 389 ЦПК України 
 
                                                     П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.
 
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 листопада 2022 року в частині позовних вимог про визначення місця проживання, повного матеріального утримання та виховання неповнолітніх дітей - залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.
 
Повний текст постанови складено 31 січня 2023 року.

Головуючий                                                                                                    О. Ф. Мазурик

Судді                                                                                                                 О. В. Желепа

                                                                                                                            В. А. Кравець