Номер провадження: 22-ц/813/2333/23 
Справа № 522/6534/21
Головуючий у першій інстанції Ковтун Ю. І.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.03.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Комлевої О.С., 
суддів: Сєвєрової Є.С., Цюри Т.В.,
з участю секретаря Шлапак А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2021 року, постановленого під головуванням судді Ковтун Ю.І., у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ГУ ДМС України в Одеській області про встановлення факту народження особи на території України та встановлення факту родинних відносин між фізичними особами, -
в с т а н о в и в:
У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту народження особи на території України та встановлення факту родинних відносин між фізичними особами, заінтересована особа ГУ ДМС України в Одеській області, в якій просив:
- встановити факт народження ОСОБА_2 (1935 р.н.) на території України, а саме у місті Києві УРСР;
- встановити факт родинних відносин між громадянином Республіки Білорусь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (1935 р.н.), а саме, що ОСОБА_2 є дідом ОСОБА_1 .
В обґрунтування своєї заяви ОСОБА_1 зазначив, що встановлення юридичного факту, а саме: факту народження ОСОБА_2 (1935 р.н.) на території України, у місті Києві УРСР та факту родинних відносин між заявником ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який є його дідом, необхідно заявнику для оформлення посвідки на постійне проживання в Україні, як особою, що має право на набуття громадянства України за територіальним походженням.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2021 року заява ОСОБА_1 задоволена.
Встановлено факт народження ОСОБА_2 (1935 р.н.) на території України, а саме у місті Києві УРСР.
Встановлено факт родинних відносин між громадянином Республіки Білорусь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (1935 р.н.), а саме, що ОСОБА_2 є дідом ОСОБА_1 .
Не погодившись з рішенням суду, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити у задоволені заяви, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
У обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що заявник не звертався до територіальних підрозділів ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про набуття, прийняття чи встановлення належності до громадянства України, не надав до ГУ ДМС України в Одеській області жодних документів, зазначених у Порядку №215, отже заявник не використав всі передбачені законодавством можливості для отримання статусу громадянина України та звернення до суду з заявою про встановлення факту є передчасним.
Також апелянт вважає, що встановлення факту пов`язується зі спором про право, а тому заява про встановлення факту, відповідно до приписів ч. 6 ст. 294 ЦПК України, повинна бути залишена без розгляду.
Відзиву на апеляційну скаргу до суду надано не було.
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.
Учасники справи про призначене судове засідання на 15 березня 2023 року були сповіщені належним чином у відповідності до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України (а.с. 203, 204-207).
Заяв, або клопотань про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду не надходило.
Клопотань про розгляд справи у режимі відеоконференції учасниками справи до суду подано не було.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною 4 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції не може погодитись з рішенням суду, з огляду на наступне.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що заявник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Республіки Білорусь, що підтверджується паспортом НОМЕР_2 , виданим 11.09.2013 Слуцьким РВВС Мінської області (а.с. 5-8).
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 російською мовою вказано: « ОСОБА_1 родился ІНФОРМАЦІЯ_1 отец ОСОБА_5 украинец, мать ОСОБА_6 белоруска», про що відділом ЗАГСу Брестської області Білоруської СРР 22 листопада 1983 року зроблено відповідний актовий запис № 416 (а.с.19).
Як вбачається з свідоцтва про народження батька заявника серії НОМЕР_4 російською мовою вказано: « ОСОБА_5 родился ІНФОРМАЦІЯ_3 отец ОСОБА_2 украинец, мать ОСОБА_8 украинка», про що бюро ЗАГСу м. Лида Гроднинської області Белоруської СРР 08 жовтня 1956 року зроблено відповідний актовий запис № 637 (а.с. 93).
З архівної довідки, виданої державним архівом м. Києва за № 068/02-12/2393 від 16.12.2020 року, вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_2 , про що в книзі реєстрації актів про народження Жовтневого районного відділу реєстрації актів цивільного стану м. Києва проведений відповідний запис № 2506 від 31 грудня 1935 року. (а.с.10).
З запису акту про народження № 2506, виданого Народним комісаріатом внутрішніх справ УСРР 31 грудня 1935 року, вбачається, що  ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , у графі «відомості про батьків» зазначено підкидень (а.с.12).
Відповідно до військового квитка НОМЕР_5 , російською мовою вказано: « ОСОБА_2 , родился ІНФОРМАЦІЯ_5 в г. Києве УССР, национальность - украинец, семейноеположение: женат, жена ОСОБА_8 » (а.с. 21 - 25).
Задовольняючи заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що зібрані у справі докази та їх оцінка вказують на наявність підстав для задоволення заяви про встановлення факту народження ОСОБА_2 на території України, а саме у місті Києві УРСР, а також факту родинних відносин між громадянином Республіки Білорусь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки цей факт знайшов підтвердження в судовому засіданні та породжує юридичні наслідки.
Колегія суддів з таким висновком суду не погоджується, за наступних підстав.
Звертаючись до суду з даною заявою ОСОБА_1 вказував, що встановлення юридичного факту, а саме того, що ОСОБА_2 народився на території України, в м. Києві, та факту родинних відносин між заявником та ОСОБА_2 , який є його дідом є необхідним заявнику для отримання посвідки на постійне проживання в Україні, як особою, що має право на набуття громадянства України за територіальним походженням.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до Конституції України правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначає Закон України «Про громадянство України» від 18.01.2001 № 2235-111 (далі - Закон).
Перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України визначає Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень затверджено Указом Президента України від 27.03.2001 № 215 (в редакції Указу Президента України від 27.06.2006 № 588/2006) (далі - Порядок).
Пунктом 1 Порядку передбачено, що для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, виходу з громадянства України особа подає заяву, а також інші документи, передбачені розділом II цього Порядку.
У випадках, передбачених законодавством України, за подання заяви та інших документів з питань громадянства сплачується державне мито або консульський збір, документ про сплату якого подається разом із заявами та іншими документами з питань громадянства.
Згідно з пунктом 2 Порядку заяви з питань громадянства оформлюються:
- про прийняття до громадянства України та про вихід з громадянства України - на ім`я Президента України;
- про встановлення та оформлення належності до громадянства України особою, яка проживає на території України, - на ім`я начальника головного управління (управління) міграційної служби в Автономній Республіці Крим, області, містах Києві та Севастополі за місцем проживання особи;
- про оформлення набуття громадянства України особою, яка проживає на території України, - на ім`я начальника головного управління (управління) міграційної служби в Автономній Республіці Крим, області, містах Києві та Севастополі за місцем проживання особи;
- про встановлення та оформлення належності до громадянства України особою, яка постійно проживає за кордоном, - на ім`я керівника дипломатичного представництва чи консульської установи України за місцем постійного проживання особи;
- про перевірку належності до громадянства України особою, яка перебуває за кордоном, - на ім`я керівника дипломатичного представництва чи консульської установи України за місцем перебування особи;
- про оформлення набуття громадянства України особою, яка постійно проживає за кордоном, - на ім`я керівника дипломатичного представництва чи консульської установи України за місцем постійного проживання особи.
Відповідно до пункту 4 Порядку заяви та інші документи з питань громадянства подаються:
- особою, яка проживає в Україні на законних підставах, - до управління, відділу (сектору) міграційної служби в районі, районі у місті, місті обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення за місцем проживання особи в Україні;
- особою, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, - до управління, відділу (сектору) міграційної служби в районі, районі у місті, місті обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення за місцем реєстрації особи;
- особою, яка постійно проживає за кордоном, - до дипломатичного представництва чи консульської установи України за місцем постійного проживання особи.
Таким чином, Порядком передбачено, що заяви та інші документи з питань громадянства подаються до органу за місцем постійного проживання особи. На території України це територіальні органи Державної міграційної служби України, а за кордоном це Консульські установи України підпорядковані Міністерству закордонних справ України.
Під час розгляду справи встановлено, що заявник є громадянином Республіки Білорусь, який до відповідних органів у визначеному законодавством України порядку з заявою про набуття громадянства України не звертався.
Також, слід зазначити, що звертаючись з даною заявою 12.04.2021 року до Приморського районного суду м. Одеси, заявник зазначив адресу тимчасового перебування: АДРЕСА_1 , проте на підтвердження проживання ОСОБА_1 надав копію договору оренду, укладеним 12.09.2020 року, з якого вбачається, що строк дії даного договору 2+2 місяця з моменту його підписання (а.с. 15-18).
Частиною 1 статті 316 ЦПК України визначено, що заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.
Місцем проживання фізичної особи вважається зареєстроване у встановленому законом порядку місце її проживання або перебування.
Приймаючи заяву до розгляду, поза увагою суду, залишилась та обставина, що на момент звернення до суду договір оренди закінчив свою дію 12.01.2021 року.
Колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції не встановив зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання або перебування заявника та, як наслідок, не пересвідчився чи проживав заявник на момент звернення до суду в Україні на законних підставах. 
У відповідності до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Частиною 2 ст. 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Як роз`яснив  Пленум Верховного Суду України в пункті 1 постанови № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (із змінами внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 15 від 25.05.1998) в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо:
- згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;
- чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення;
- заявник не має можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;
- встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Щодо встановлення судом факту народження ОСОБА_2 в м. Києві, слід зазначити наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» право на набуття громадянства України за територіальним походженням має особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство всіх цих держав. Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства.
Пунктом 44 Порядку передбачено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що надані ОСОБА_1 в якості доказів документи, які суд першої інстанції вважав належними та допустимими, а саме свідоцтво про смерть « ОСОБА_2 », свідоцтво про народження « ОСОБА_1 », військовий квіток « ОСОБА_2 », свідоцтво про народження « ОСОБА_5 » не перекладені та не засвідчені належним чином, відповідно до діючого законодавства за таких підстав (а.с. 14, 19, 21-25). 
14.04.1995 для України набула чинності Конвенція про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах. Конвенція застосовується у відносинах України, зокрема, з Республікою Білорусь (дата ратифікації Україною -10.11.1994).
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 1 Конвенції, громадяни кожної з Договірних Сторін, а також особи, що проживають на її території, користуються на територіях всіх інших Договірних Сторін у відношенні своїх особистих і майнових прав таким же правовим захистом, як і власні громадяни цієї Договірної Сторони.
Громадяни кожної з Договірних Сторін, а також інші особи, що проживають на її території, мають право вільно і безперешкодно звертатися до суду, прокуратури й інших установ других Договірних Сторін, до компетенції яких відносяться цивільні, сімейні і кримінальні справи (далі - установи юстиції), можуть виступати в них, подавати клопотання, пред`являти позови і здійснювати інші процесуальні дії на тих же умовах, що і громадяни цієї Договірної Сторони.
Положення цієї Конвенції застосовуються також до юридичних осіб, створених відповідно до законодавства Договірних Сторін.
Згідно ст. 13 Конвенції, документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення.
Документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів.
Водночас, колегія суддів звертає увагу не те, що з вересня 2018 року Білоруська Сторона змінила практику застосування ст. 13 вказаної Конвенції щодо прийняття без додаткового засвідчення (легалізації чи апостилю) документів, виданих в Україні, які пред`являються фізичними чи юридичними особами України безпосередньо до органів державної влади Республіки Білорусь.
Відтак, документи, виготовлені чи засвідчені установою чи спеціально уповноваженою на це особою в межах їх компетенції і за встановленою формою та скріплені гербовою печаткою в Україні, якщо вони подаються на території Республіки Білорусь безпосередньо фізичними чи юридичними особами України, приймаються на території цієї держави за умови проставлення на них апостиля відповідно до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, 1961 року. 
Зазначена вимога на підставі статті 13 Конвенції не застосовується до документів, що направляються установами юстиції в рамках надання правової допомоги у цивільних, сімейних чи кримінальних справах на підставі цієї Конвенції.
У зв`язку з цим Міністерство юстиції України проінформувало органи державної влади України стосовно застосування принципу взаємності до прийняття документів, виданих в Республіці Білорусь, які пред`являються на території України безпосередньо фізичними та юридичними особами Білорусі. 
Отже, документи, видані чи засвідчені органами державної влади Білорусі, що пред`являються на території України безпосередньо фізичними та юридичними особами Білорусі, мають прийматися в Україні за умови проставлення на них апостиля.
З урахуванням зазначених обставин, судом першої інстанції ухвалено рішення на підставі недопустимих доказів, які не були перекладені та на яких не було проставлено апостиля.
Що призвело до того, що суд встановив факт народження на території України ОСОБА_1 , а встановив факт родинних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Отже, з огляду на вищевикладене, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для висновку про законність і обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення.
Доводи апеляційної скарги про те, що в даній справі вбачається спір про право, а тому рішення суду підлягає скасуванню з залишенням заяви без розгляду, колегія суддів вважає безпідставними, з підстав того, що нормами процесуального права передбачено розгляд таких справ в порядку окремого провадження, а також наявності спору між ОСОБА_1 та Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області не вбачається.
Частиною 1 ст. 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими, а отже рішення суду першої інстанції, у зв`язку з порушенням норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заяви.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційне розміру задоволених позовних вимог.
З матеріалів справи вбачається, що Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 681грн. (а.с. 145).
З урахуванням того, що апеляційна скарга Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області підлягає задоволенню частково, колегія суддів дійшла висновку про те, що з ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області судовий збір у розмірі 340 грн. 50 коп. (50% від суми сплаченого судового збору) за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2021 року - скасувати.
Прийняти постанову.
Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа ГУ ДМС України в Одеській області про встановлення факту народження особи на території України та встановлення факту родинних відносин між фізичними особами - залишити без задоволення.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (ЄДРПОУ 37811384) судовий збір у розмірі 340 гривень 50 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 23 березня 2023 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Є.С. Сєвєрова

______________________________________ Т.В. Цюра