ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2023 року 
м. Київ
справа № 260/2583/21
провадження № К/990/32855/22 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого- Смоковича М. І.,
суддів: Данилевич Н. А., Радишевської О. Р.
розглянув у порядку письмового провадження справу
за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону імені героїв Карпатської Січі (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, провадження у якій відкрито 
за касаційною скаргою Військової частини НОМЕР_2 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року (суддя Іванчулинець Д.В.) і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2022 року (судді: Улицький В. З., Кузьмич С. М., Матковська З. М.) та 
в с т а н о в и в:
1. У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі також - ІНФОРМАЦІЯ_2 , військова частина НОМЕР_2 ), у якому просив: (1) визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо непроведення повного розрахунку при звільненні - невиплату ОСОБА_1 в день виключення зі списків частини (6 вересня 2016 року) грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій; (2) стягнути з військової частини НОМЕР_2 і виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 6 вересня 2016 року по 26 квітня 2021 року. 
2. Обставини, які встановили суди попередніх інстанцій, стисло можна викласти так. 
Згідно з наказом начальника 27 (Мукачівського) прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) від 6 вересня 2016 року №183-ос старшину ОСОБА_1 знято з усіх видів забезпечення та виключено зі списків НОМЕР_1 прикордонного загону з 6 вересня 2016 року 
У 2015 році позивач безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, що підтверджується копією посвідчення учасника бойових дій. 
На дату звільнення ОСОБА_1 відповідач не виплатив йому грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій.
На неодноразові звернення позивача Мукачівський прикордонний загін повідомляв, що виплата буде проведена у повному обсязі.
Зокрема, 6 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про виплату компенсації за додаткову відпустку. Листом від 21 квітня 2021 року № 12/С-48 Мукачівський прикордонний загін повідомив, що грошова компенсація за всі невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій буде виплачена в повному обсязі.
4 червня 2021 року позивач зателефонував до відповідача щоб довідатися, коли буде проведена зазначена компенсація та дізнався, що кошти були зараховані в AT КБ «ПРИВАТБАНК» по його ідентифікаційному коду, позаяк в цьому банку він раніше отримував грошове забезпечення.
Суди попередніх інстанцій зазначили, що на момент зарахування кошів AT КБ «ПРИВАТБАНК» ОСОБА_1 не мав картрахунків у названому банку. Тож 7 червня 2021 року позивач відкрив рахунок в AT КБ «ПРИВАТБАНК», що, за текстом судових рішень, підтверджується копією заяви про відкриття поточного рахунку, та отримав нараховані йому кошти (як компенсацію за невикористані дні відпустки) в розмірі 4535,88   грн.
Суди попередніх інстанцій зазначили, що про виплату грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій ОСОБА_1 дізнався 4 червня 2021 року, а отримав її 7 червня 2021 року. 
Позивач, після того, як отримав нараховані йому кошти, звернувся з цим позовом до суду, прохаючи стягнути з відповідача на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористані відпустки починаючи з 6 вересня 2016 року по день фактичного розрахунку, яким є, як встановили суди попередніх інстанцій, 26   квітня 2021 року (дата зарахування коштів). 
Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій
3. Закарпатський окружний адміністративний суд рішенням від 25 жовтня 2021 року позов задовольнив; в резолютивній частині цього рішення зазначено: «Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_2 ) щодо не проведення повного розрахунку при звільненні - невиплату ОСОБА_1 в день виключення зі списків частини (06.09.2016р.) грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій; cтягнути з ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_2 ) та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 06.09.2016 по 26.04.2021». 
4. Восьмий апеляційний адміністративний суд постановою від 25 жовтня 2022 року залишив рішення суду першої інстанції без змін. 
5. Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, зазначив, що надання додаткової відпустки військовослужбовцям в особливий період призупиняється, проте це не може позбавляти особу права на отримання грошової компенсації за невикористані дні такої відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації, при звільненні зі служби
Зазначили також, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій. 
За встановлених в цій справі обставин, як зазначили суди попередніх інстанцій, позивач має право на відшкодування (стягнення з відповідача) - за правилами статті 117 КЗпП України - середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 6 вересня 2016 року (дата звільнення з військової служби) по 26 квітня 2021 року (дата зарахування грошових коштів на рахунок позивача).
Касаційне оскарження
6. У касаційній скарзі військова частина НОМЕР_2 просить скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2022 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Касаційну скаргу її автор подав з підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). У цьому зв`язку зазначив, що суд апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення застосував положення статті 117 КЗпП України без урахування висновків щодо її застосування, викладеного у постановах Верховного Суду від 30   листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, від 26 червня 2019 року у справі №   761/9584/15-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, від 23 грудня 2020   року у справі № 825/1732/17.
Доводи відповідача головним чином стосуються того, що суд, вирішуючи по суті спір щодо стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (стаття 117 КЗпП України), має визначити суму, яка підлягає стягненню. Додав також, що суд має право зменшити розмір цього відшкодування, зваживши, зокрема, на розмір простроченої заборгованості та співмірність його із сумою, яка підлягає стягненню відповідно до статті 117 КЗпП України, тривалість періоду затримки розрахунку при звільненні і його причини, а також наслідки, які спричинила ця затримка для позивача.
Принаймні на такий підхід щодо застосування статті 117 КЗпП України, як можна зрозуміти позицію відповідача, орієнтують зазначені судові рішення Верховного Суду.
Відповідач пояснив, що суди попередніх інстанцій в своїх судових рішеннях не визначили розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (стаття 117 КЗпП України), яку - згідно з оскарженими рішеннями - треба стягнути [з відповідача] «та виплатити» на користь ОСОБА_1 .  
Відповідач зауважив також, що з цим позовом ОСОБА_1 звернувся через п`ять років після звільнення з військової служби й позаяк сума середнього заробітку, яка стягується відповідно до статті 117 КЗпП України, не є заробітною платою, суди попередніх інстанцій мали б звернути увагу на позовну давність. 
7. Представник позивача - адвокат Сідак П. П. подав відзив на касаційну скаргу, у якому просить залишити оскаржені судові рішення судів першої і апеляційної інстанцій в цій справі без змін. 
Позиція представника позивача по суті порушених у касаційній скарзі питань повторює аргументацію судів попередніх інстанцій, яка викладена в судових рішеннях. 
Релевантні джерела права 
8. За частиною першою статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-ХІІ) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
9. За текстом частини першої статті 12 закону України від 22 жовтня 1993 року №   3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон №   3551-XII) учасникам бойових дій надаються такі пільги: 12) використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік; . 
10. Відповідно до статті 16-2 Закону України від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
11. Відповідно до пункту 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
За абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
12. Відповідно до статті 117 КЗпП України (у редакції, яка діяла на час вирішення справи) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Висновки Верховного Суду
13. В аспекті порушеного у касаційній скарзі питання колегія суддів має вирішити чи відповідає застосування судами попередніх інстанцій у контексті спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 30 листопада 2020 року у справі №   480/3105/19, від 26   червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, від 26 лютого 2020 року у справі №   821/1083/17, від 23 грудня 2020 року у справі № 825/1732/17.
Передовсім треба зауважити, що спору стосовно права позивача на компенсацію - у зв`язку зі звільненням з військової служби - днів невикористаної додаткової відпустки, на яку він мав право як учасник бойових дій, в цій справі не виникало. З цього приводу суди попередніх інстанцій слушно зважили на позицію Верховного Суду, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у зразковій справі №   620/4218/18 (провадження №   Пз/9901/4/19). Зокрема в цій постанові зазначено, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №   3551-ХІІ.
14. У цій справі встановлено, що позивач звільнений з військової служби 6 вересня 2016 року, а компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій відповідач виплатив йому лише 26 квітня 2021 року (на рахунок в банку). Така затримка власне і спричинила звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП України. 
Верховний Суд уже висловлювався щодо застосування загальних положень трудового законодавства до правовідносин, пов`язаних з проходженням/звільненням з військової служби (приміром у згаданій постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19). Позиція з цього питання така, що положення КЗпП України, зокрема статей 116, 117 КЗпП України, можуть застосовуватися до цих правовідносин, якщо спеціальне законодавство не регулює певних їх аспектів або передбачає можливість такого застосування. 
З доводів, викладених в касаційній скарзі, неправильне застосування статті 117 КЗпП України у контексті спірних в цій справі правовідносин відповідач бачить у тому, що суди першої і апеляційної інстанцій не визначили суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, яка підлягає стягненню («та виплаті») на користь ОСОБА_1 за період з 6 вересня 2016 року по 26 квітня 2021 року. 
Відповідач вважає також, що така сума має бути визначена з урахуванням висновків/підходів Верховного Суду до застосування статті 117 КЗпП України, викладених в судових рішеннях, зазначених як приклад для порівняння (акцент при цьому робиться на співмірності суми середнього заробітку, яка має бути стягнена, сумі несвоєчасно виплаченої компенсації за невикористані дні відпусток). 
З уваги на доводи скаржника колегія суддів виходить з того, що у випадках стягнення на користь особи середнього заробітку, зокрема, у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні (стаття 117 КЗпП України) він має визначатися за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).
Суд апеляційної інстанції на це теж звернув увагу, зокрема вказав у постанові на пункт 2 Порядку № 100, за яким, можна зрозуміти, має обчислюватися сума стягнення. Проте, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції не зважив на те, що цей суд [першої інстанції] не визначив (не обчислив) суму, яка підлягає стягненню з відповідача за вказаний період затримки розрахунку при звільненні. Не зробив цього й суд апеляційної інстанції, адже окрім згадки в тексті постанови окремих положень Порядку № 100 в ній теж не зазначена сума стягнення й те, яким чином вона визначена.  
15. Колегія суддів наголошує, що задовольняючи позов про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (стаття 117 КЗпП України) суд, особливо першої інстанції, мав вказати суму, яка підлягає стягненню, водночас у мотивувальній частині - навести розрахунок цієї суми, а також мотиви можливого зменшення її розміру, якщо вважав би, що для цього є підстави. За описаної ситуації не може бути поєднання такого способу захисту права особи як «стягнення» середнього заробітку з одночасним покладенням обов`язку на відповідача розрахувати і виплатити цю суму (за визначений судом період). 
За частиною другою статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу; або .  
16. Зважаючи на наведене колегія суддів дійшла висновку, що судові рішення судів першої і апеляційної інстанції, позаяк в них не зазначені розрахунок суми стягнення і власне сума стягнення (середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні) за період з 6 вересня 2016 року по 26 квітня 2021 року, надто в резолютивній частині, не відповідають вимогам законності і обґрунтованості. Понад те, спосіб захисту порушених прав позивача, який застосували суди попередніх інстанцій в цій справі, задовольнивши його позовні вимоги таким чином, не може бути ефективним. З цих мотивів рішення суду першої інстанції в частині, якою цей суд «стягнув з ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_2 ) та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 06.09.2016 по 26.04.2021», а також постанова суду апеляційної інстанції в частині, якою рішення суду першої інстанції в окресленій вище частині залишене без змін- підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції для того, щоб усунути порушення (з урахуванням висновків і мотивів цієї постанови), які слугували підставою для його скасування. 
Розглядати цей спір в аспекті доводів відповідача про те, що сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні ОСОБА_1 , яка стягнена за період з 6 вересня 2016 року по 26 квітня 2021 року, має бути пропорційна сумі, щодо виплати якої виникла затримка, колегія суддів не може з уваги на те, що суди попередніх інстанцій взагалі не визначили суми середнього заробітку, яку стягнули з відповідача за окреслений період, про що написано вище. Тому оцінювати судові рішення в цій площині наразі передчасно. 
Водночас постанова суду касаційної інстанції не може містити вказівок яке рішення має бути прийняте за результатами нового розгляду справи. 
17. За частинами четвертою, п`ятою статті 353 КАС України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359, Кодексу адміністративного судочинства України, суд
п о с т а н о в и в :
1.          Касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_2 задовольнити частково. 
2.          Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021   року і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2022 року в частині, яка передбачає стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 і виплату ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 6 вересня 2016 року по 26   квітня 2021 року - скасувати, а справу в цій частині направити на новий розгляд до Закарпатського окружного адміністративного суду.
3.          У решті рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2022 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                          М. І. Смокович 
Судді                                                                                                    Н. А. Данилевич
                                                                                                    О. Р. Радишевська