15.02.23
22-ц/812/128/23
Провадження № 22-ц/812/128/23 Суддя першої інстанції Афоніна С.М.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А
Іменем України
14 лютого 2023 року м. Миколаїв Справа № 487/6967/21
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого Царюк Л.М.,
суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 листопада 2022 року, ухвалене під головуванням судді Афоніної С.М., в залі судового засідання в м. Миколаїв, за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення безпідставно отриманих коштів, пені, трьох відсотків річних, індексу інфляції та моральної шкоди,
В С Т А Н О В И В:
30 вересня 2021 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє його представник – Ремешевський Є.А., звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі ? АТ КБ «ПриватБанк», Банк) про стягнення безпідставно отриманих коштів, пені, трьох відсотків річних, індексу інфляції та моральної шкоди.
Доводи позову обґрунтовано тим, що він працює в акціонерному товаристві «Миколаївобленерго» на посаді майстра виробничої дільниці. В травні 2020 року він звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою відкриття рахунку для отримання заробітної плати.
Після підписання відповідної заяви про надання банківських послуг йому було відкрито картковий рахунок та видано електронний платіжний засіб - пластикову картку № НОМЕР_1 , реквізити якої були передані ним АТ «Миколаївобленерго» для зарахування заробітної плати. Під час відкриття карткового рахунку будь-якої інформації про наявність обмежень в обслуговуванні чи невиконанні зобов`язань перед відповідачем не надходило.
Протягом червня-липня 2020 року відповідач з власної ініціативи безпідставно списував кошти з його зарплатної картки з призначенням платежу «Автоматичне списання грошей для погашення простроченої заборгованості» та зарахував їх на погашення нібито існуючої заборгованості за кредитною лінією, встановленою на рахунку за кредитною карткою «Універсальна» № НОМЕР_2 .
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 червня 2020 року у справі № 487/3530/20 його позовні вимоги були задоволені в повному обсязі, дії відповідача зі списання коштів з карткового рахунку для отримання заробітної плати, в рахунок погашення заборгованості по картковому рахунку картки «Універсальна» визнано незаконними, відповідача зобов`язано усунути обмеження у користуванні банківськими послугами, пов`язані з нарахуванням йому прострочених зобов`язань та стягнуто з відповідача на його користь станом на 25 вересня 2020 року помилково списані кошти в сумі 8 770,11 грн, пеню 721,49 грн та 10 510 грн судових витрат.
В частині стягнення вищевказаних коштів рішення суду виконано тільки 08 вересня 2021 року, а тому за період з 26 вересня по 07 вересня 2021 року з Банку на його користь відповідно до підпунктів 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» підлягає стягненню пеня у розмірі 3 184,10 грн та за приписами статті 625 ЦК України три проценти річних у розмірі 296,26 грн та 877,89 грн інфляційних витрат.
Після набрання законної сили цим рішенням суду АТ КБ «ПриватБанк» незважаючи на визнання його дій незаконними, продовжувало безпідставні списання грошових коштів з належного йому карткового рахунку для отримання заробітної плати.
Станом на 9 листопада 2021 року згідно з наданою банком випискою за картковим рахунком НОМЕР_3 відповідач неправомірно заволодів його грошовими коштами в загальній сумі 20 064,31 грн, здійснивши списання грошових коштів з цього рахунку.
Отже, за безпідставне списання коштів з Банку на його користь відповідно до підпунктів 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» станом на 09 листопада 2021 року підлягає стягненню пеня у розмірі 1 228,88 грн та за приписами статті 625 ЦК України три проценти річних у розмірі 103,85 грн.
Крім того, 08 серпня 2020 року він відкрив вкладний рахунок «Скарбничка» в установі АТ КБ «ПриватБанк» та здійснив його поповнення на загальну суму 2 500 грн. Після додавання 08 серпня 2021 року до суми вкладу нарахованих процентів за вкладом загальна сума залишку грошових коштів на рахунку склала 2 652,03 грн, а строк вкладу продовжився на наступний рік до 08 серпня 2022 року. 
У відповідності із пунктами 4.1. та 4.2. договору банківського вкладу позивач 14 вересня 2021 року вирішив припинити дію вкладу та повернути всю його суму на власний рахунок, але при спробі це зробити за допомогою системи дистанційного обслуговування Internet Banking Приват 24 позивач отримав повідомлення про неможливість отримання коштів до погашення заборгованості. 
При зверненні позивача до відділення банку з питанням про можливість дострокового розірвання договору банківського вкладу, працівниками відповідача йому було повідомлено, що отримання коштів з депозитного рахунку можливе лише після повного погашення заборгованості та порекомендували звернутися за письмовою відповіддю з цього питання за телефоном 3700.
Позивач вважає дії відповідача щодо безпідставного списання грошових коштів з його рахунку та перешкоджання користування його грошовими коштами на депозитному рахунку незаконними та такими, що порушують його права як власника грошових коштів та як споживача банківських послуг.
Договірне списання може здійснюватися банком за наявності двох умов - належним чином оформленого доручення банку на здійснення договірного списання з рахунку платника та простроченої заборгованості за договором, укладеним між власником рахунку та обслуговуючим банком.
Факт відсутності у відповідача законних підстав для договірного списання грошових коштів з його рахунку встановлений рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 червня 2020 року.
Крім того, повторне списання заробітної плати, незважаючи на наявність судового рішення, яким таке списання визнане незаконним, утримання грошових коштів позивача на вкладному рахунку, не можливість користування власними коштами та ігнорування відповідачем обов`язковості виконання судового рішення спричинили позивачу моральну шкоду. 
Враховуючи протиправний характер дій відповідача, систематичність та тривалість порушення його прав, необхідність додавання ним постійних зусиль для зменшення негативних наслідків такого порушення, він має право на компенсацію моральної шкоди, розмір якої оцінює у 7 000 грн.
Посилаючись на викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просив суд стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь: - станом на 09 листопада 2021 року помилково переказані кошти в сумі 20 064,31 грн, пеню в сумі 1 228,88 грн, три відсотки річних в сумі 103,85 грн;
- станом на 07 вересня 2021 року пеню в сумі 3 184,10 грн, три відсотки річних сумі 296,26 грн та інфляційні витрати у сумі 877,89 грн;
- суму вкладу «Скарбничка» у розмірі 2 652,03 грн та пеню станом на 09 листопада 2021 року в сумі 4 455,41 грн;
- моральну шкоду у розмірі 7 000 грн.
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 листопада 2022 року позов задоволено частково.
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 станом на 09 листопада 2021 року 20 064,31 грн безпідставно списаних коштів, пеню в сумі 1 228,88 грн і три відсотки річних в сумі 103,85 грн.
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 станом на 07 вересня 2021року пеню в сумі 3 184,10 грн, три відсотки річних в сумі 296,26 грн і інфляційні витрати в сумі 877,89 грн. 
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 2 000 грн моральної шкоди. 
Стягнуто АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 13 620 грн витрат на правову допомогу та в дохід держави 908 грн судового збору.
В решті позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договір про надання банківських послуг, за яким позивачу було відкрито картковий рахунок на отримання заробітної плати, не містить реквізитів кредитного договору, не передбачає реквізитів рахунку, з якого має здійснюватися договірне списання коштів.
При цьому, банк, згідно з частиною 1 статті 1071 Цивільного кодексу України має право списувати кошти з рахунку клієнта виключно за його розпорядженням.
Розпорядження, передбачене частиною 1 частини 1071 ЦК України, про списання грошових коштів із зарплатної картки на погашення кредитної заборгованості ОСОБА_1 . Банку не надавав, а також відсутнє рішення суду про примусове стягнення заборгованості за кредитним договором.
Також суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційних втрат, в порядку передбаченому частиною 2 статті 625 ЦК України.
Крім того, володілець банківського рахунку є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: сплату пені у розмірі трьох процентів вартості послуги за кожний день прострочення.
Також стягненню з відповідача на користь позивача підлягає пеня.
Суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 2000 грн, оскільки саме така сума, на думку суду, відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, з врахуванням обставини при яких було спричинено моральну шкоду, ступень вини відповідача, характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) позивача.
Не погодившись з рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило його скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. 
Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що 14 грудня 2005 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір карткового рахунку, відповідно до умов якого відповідачу було відкрито кредитну лінію.
Відповідно до статті 634 ЦК України укладення договору можливе шляхом приєднання до стандартних умов, зокрема до Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та Тарифів банку.
Статтею 207 ЦК України письмова форма правочину вважається дотриманою, якщо його зміст зафіксовано у одному або кількох документах. Відповідно до обставин справи, а саме до Анкети-заяви, підписаної позивачем 14 грудня 2005 року, зазначено, що ОСОБА_1 ознайомлений із Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку наданими йому в письмовій формі та погодились, що разом із заявою ці документи складають договір про надання банківських послуг.
Відповідність вказаного порядку укладання договору підтверджується Верховним Судом в постанові від 28 березня 2019 року у справі № 428/2873/17.
Рішенням Артемівського районного суду м. Луганськ від 24 червня 2014 року у справі № 434/8601/13 було задоволено позов Банку про стягнення з ОСОБА_1 24 572,03 грн заборгованості за кредитним договором від 14 грудня 2005 року.
Зазначеним рішенням встановлено, що між сторонами укладено кредитний договір, за яким у ОСОБА_1 утворилась заборгованість через неналежне виконання взятих на себе зобов`язань.
Відповідно до обставин вищезазначеної справи ОСОБА_1 був відповідачем та брав активну участь у судових засіданнях та надавав свої пояснення з приводу обставин, що склались на той момент. Судом у справі Умови та правила банківських послуг визнано складовою кредитного договору від 14 грудня 2005 року.
Відповідно до пункту 1.3.1.6 Умов та правил надання банківських послуг передбачено право банку списувати кошти з поточних рахунків позичальника у разі настання строків платежів передбачених умовами договору.
Отже, умовами кредитного договору передбачена можливість договірного списання коштів в рахунок погашення заборгованості з усіх рахунків, що відкриті в Банку на ім`я позичальника.
За таких обставин Банк правомірно проводив списання коштів з зарплатної картки ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 14 лютого 2005 року. Отже порушень прав та законних інтересів ОСОБА_1 . Банком не було.
Враховуючи, що Банком отримано (списано) кошти на підставі укладеного кредитного договору, то говорити про безпідставність отримання коштів та про правомірність стягнення 3% річних та інфляційних витрат підстав немає.
Суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не в повному обсязі дослідив обставини справи та ухвалив незаконне та необґрунтоване судове рішення в частині задоволених позовних вимог.
Щодо стягнення моральної шкоди, то Банк вважає за необхідне звернути увагу суду на постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, в якій вказано, що моральна шкода – це страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психологічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення стосунків з оточенням, до інших негативних наслідків морального характеру. У зазначеній постанові зроблено висновок про те, як визначати розмір моральної шкоди.
Скаржник вважає, що суд першої інстанції неправомірно ухвалив рішення в частині задоволення вимог про компенсацію понесеної моральної шкоди.
Крім того, АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що понесення позивачем витрат на правничу допомогу у розмірі 13 620 грн підтверджується договором та квитанцією.
Однак суд першої інстанції не дослідив та не перевірив дійсне надходження суми саме за надання правничої допомоги адвокатом у суді в цій справі. Не досліджено та не зазначено в судовому рішенні інформації про дійсну перевірку та відповідність реквізитів сторін у зазначеному чеку. Отже, на думку скаржника, судом безпідставно стягуються витрати на правничу допомогу у розмірі 13 620 грн.
На день слухання справи відзиву на апеляційну скаргу від позивача не надходило. 
За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що 14 грудня 2005 року між Закритим акціонерним товариством «ПриватБанк» і ОСОБА_1 було укладено договір кредиту, згідно якого Банк надав відповідачу кредит у сумі 2 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36,00 % відсотків річних за користування кредитними коштами, а ОСОБА_1 в свою чергу зобов`язався повернути отриманий кредит, оплатити відсотки за користування кредитом. 
У зв`язку із невиконанням ОСОБА_1 умов договору утворилась заборгованість на загальну суму 24 572,03 грн, яка в подальшому була стягнута за рішенням Артемівського районного суду м. Луганська від 24 червня 2014 року у справі № 434/8601/13-ц. 
Станом на день подання апеляційної скарги рішення суду боржником не виконане.
В травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» для відкриття рахунку для перерахування роботодавцем заробітної плати.
Після підписання відповідної заяви про надання банківських послуг позивачу відкрито картковий рахунок та видано електронний платіжний засіб - пластикову картку № НОМЕР_1 , реквізити якої були передані ним роботодавцю для зарахування заробітної плати.
Банк протягом червня-липня 2020 року, з власної ініціативи списав кошти з зарплатної картки позивача на загальну суму 105,95 грн, мотивуючи це тим, що останній є боржником, оскільки невчасно здійснював погашення за кредитним договором від 14 грудня 2005 року.
Крім того, відповідачем в рахунок погашення кредиту списано з рахунку ОСОБА_1 за період з 22 червня 2020 року по 22 липня 2020 року ще 8 664,16 грн. Отже, загальна сума списаних із зарплатної картки позивача коштів на погашення кредитної заборгованості складає 8 770,11 грн.
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 грудня 2020 року, яке залишено без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року, визнано дії Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» зі списання коштів з карткового рахунку для отримання заробітної плати (картка № НОМЕР_1 ), належного ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості по картковому рахунку картки «Універсальна» (картка № НОМЕР_2 ) незаконними, зобов`язано АТ КБ «Приватбанк» усунути обмеження ОСОБА_1 у користуванні банківськими послугами, пов`язані з нарахуванням йому прострочених зобов`язань по картковому рахунку картки «Універсальна» (картка № НОМЕР_2 ) та стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 помилково переказані кошти в сумі 8 770,11 грн та пеню в сумі 721,49 грн.
Відповідач продовжив списання грошових коштів з дебетної картки позивача, а саме здійснив списання: 24 липня 2021 року у сумі 1 179,98 грн., 25 липня 2021року - 14,15 грн, 06 серпня 2021 року – 3 532,69 грн, 08 серпня 2021 року - 15,10 грн, 20 серпня 2021 року – 3 000 грн, 06 вересня 2021року – 3 235,75 грн, 08 вересня 2021 року - 0,70 грн; 21 вересня 2021 року - 3 500 грн, 07 жовтня 2021 року – 3 685,94 грн, 22 жовтня 2021 року – 1 900 грн., а всього на загальну суму 20 064,31 грн.
Перевіряючи законність та обґрунтованість судового рішення в оскаржуваній частині, апеляційній суд зазначає наступне.
Щодо списання грошових коштів з рахунку позивача, стягнення пені та трьох процентів річних станом на 09 листопада 2021 року.
Частиною         1 статті 1066 ЦК України передбачено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка.
Відповідно до частини 3  статті 1066 ЦК України банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.
Підстави для списання грошових коштів з рахунку визначені статтею 1071 ЦК України, відповідно до якої банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.
Згідно з пунктом 1.38 статті 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів" у цьому Законі наведені нижче терміни та поняття вживаються в такому значенні списання договірне - списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом, або згідно з умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.
Відповідно до статті 26 Закону України "Про платіжні системи та переказ грошових коштів в Україні» у разі, якщо кредитором за договором є обслуговуючий платника банк, право банку на проведення договірного списання передбачається в договорі на розрахунково-касове обслуговування або в іншому договорі про надання банківських послуг.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів, про те, що ОСОБА_1 надавав банку розпорядження на списання грошових коштів з його карткового рахунку, на який зараховувалася його заробітна плата.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки з наданої Банком Заяви ОСОБА_1 від 14 грудня 2005 року про відкриття рахунку та надання банківських послуг, яка є невід`ємною частиною кредитного договору, укладеного сторонами, де передбачено, що порядок погашення заборгованості здійснюється щомісячними платежами у розмірі 7% від суми заборгованості. Погашення заборгованості по кредитному ліміту може проводитись як шляхом внесення коштів на картку клієнтом, так і списанням Банком коштів з Дебетної карти.
Отже, сторонами кредитного договору погодженого право Банку здійснювати договірне списання грошових коштів для повернення кредитних коштів.
Дебетова картка — банківська платіжна картка, що використовується для оплати товарів та послуг, отримання готівки в банкоматах. Така картка дозволяє розпоряджатися коштами в межах доступного залишку на розрахунковому рахунку, до якого вона прив`язана.
За встановленими обставинами справи ОСОБА_1 в 2020 році отримав дебетову картку для зарахування заробітної плати.
Рішенням Артемівського районного суду м. Луганська від 24 червня 2014 року у справі № 434/8601/13-ц встановлено про наявність у ОСОБА_1 боргових зобов`язань за кредитним договором від 14 грудня 2005 року у розмірі 24 572,03 грн та яка була стягнута з ОСОБА_1 на користь Банку. 
До теперішнього часу це судове рішення не виконано, а тому кредитор відповідно до умов кредитного договору від 14 грудня 2005 року здійснював договірне списання з Дебетної карти боржника в межах розміру кредитної заборгованості, визначеної судовим рішенням.
Таким чином, як умовами зазначеного договору, укладеного між сторонами, так і наведеними нормами права передбачена можливість під час розрахунково-касового обслуговування клієнта здійснювати списання заборгованості, яка може виникнути у клієнта перед банком, а тому висновки суду першої інстанції не ґрунтуються на умовах цього договору та нормах чинного законодавства. Суд першої інстанції неправильно застосував положення статті 1071 ЦК України, оскільки списання коштів із рахунка клієнта на підставі рішення суду визначає обов`язок банку виконати судове рішення, незалежно від волевиявлення клієнта.
При цьому апеляційний суд не погоджується з доводами позовної заяви про те, що визнання дій АТ  КБ «ПриватБанк» зі списання коштів з карткового рахунку ОСОБА_1  в рахунок заборгованості по картковому рахунку картки «Універсальна» є незаконними та  не підлягають доказуванню на підставі приписів частини 4 статті 82 ЦПК України згідно з рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 грудня 2020 року з огляду на таке.
Відповідно до частини 7 статті 84 ЦПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язком суду.
Аналіз частин 4, 7 статті 82 ЦПК України свідчить, що преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійснених іншим судом.
Як вбачається зі змісту рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 грудня 2020 року обставини, які встановлені цим судовим рішення стосуються незаконності списання грошових коштів ОСОБА_1 з рахунку останнього, що мали місце 09 червня 2020 року, 10 червня 2020 року, 22 червня 2020 року, 07 липня 2020 року та 22 липня 2020 року. Саме за цей період часу судом першої інстанції в зазначеному рішенні дана правова оцінка діям відповідача. 
Між тим, у справі, що переглядається апеляційним судом, позовними вимогами охоплюється інший період списання Банком коштів ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за договором кредиту, а тому це інші обставини, які підлягають правовій оцінці з урахуванням наданих сторонами доказів.
Доводи апеляційною скарги про законність списання грошових коштів відповідно до пункту 1.3.1.6 Умов та правил надання банківських послуг, за яким передбачено право банку списувати кошти з поточних рахунків позичальника у разі настання строків платежів передбачених умовами договору є безпідставними, оскільки такі Умови та правила надання банківських послуг відсутні в матеріалах справи.
З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 20 064,31 грн безпідставно списаних коштів станом на 09 листопада 2021 року, задоволенню не підлягають.
Оскільки позовні вимоги про стягнення пені у розмірі 1 288,88 грн та трьох процентів річних на суму 103,85 грн станом на 09 листопада 2021 року є похідними від вимог про стягнення списаних коштів у розмірі 20 064,31 грн, в задоволенні яких відмовлено, то такі вимоги також не підлягають задоволенню. 
Щодо стягнення пені, трьох проценти річних та інфляційних витрат станом на 07 вересня 2021 року.
Відповідно до підпункту 32.3.2 пункту 32.3 статті 32  Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»  у разі переказу з рахунка платника без законних підстав, за ініціативою неналежного стягувача, з порушенням умов доручення платника на здійснення договірного списання або внаслідок інших помилок банку повернення платнику цієї суми здійснюється у встановленому законом судовому порядку. При цьому банк, що списав кошти з рахунка платника без законних підстав, має сплатити платнику пеню у розмірі процентної ставки, що встановлена цим банком по короткострокових кредитах, за кожний день починаючи від дня переказу до дня повернення суми переказу на рахунок платника, якщо інша відповідальність не передбачена договором.
Переказ коштів (далі - переказ) - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою (пункт 1.24 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»)
Як встановлено у справі відповідачем у період з 26 вересня 2020 року по 07 вересня 2021 року не були повернуті незаконно списанні кошти у розмірі 8770,11 грн, стягнуті за судовим рішенням від 25 червня 2020 року у справі № 487/3530/20, а повернуті Банком тільки 08 вересня 2021 року, то з відповідача на користь позивача правомірно судом першої інстанції стягнута пеня у розмірі 3 184,10 грн станом на 07 вересня 2021 року.
При цьому апеляційний суд не погоджується із застосуванням судом першої інстанції до спірних правовідносин сторін щодо стягнення такої пені положень статті 10 Закону «Про захист прав споживачів» з огляду на таке.
Відповідно до позовних вимог позивачем стягнення пені у спірних правовідносинах та розрахунок розміру такої пені обґрунтовано приписами підпункту 32.3.2 пункту 32.3 статті 32  Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», тобто у випадку списання коштів з рахунка платника без законних підстав, Банк має сплатити платнику пеню у розмірі процентної ставки, що встановлена цим банком по короткострокових кредитах, за кожний день починаючи від дня переказу до дня повернення суми переказу на рахунок платника. За такого, обґрунтування стягнення такої пені на підставі статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» є помилковими.
Позивач за позовними вимогами про стягнення грошових коштів, що зберігалися на депозитному рахунку «Скарбничка», посилався на порушення прав ОСОБА_1 як споживача банківських послуг, наслідком такого порушення відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» є нарахування пені. Між тим, в задоволенні таких позовних вимог судом першої інстанції відмовлено та судове рішення в цій частині не оскаржується. 
Також, відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються три відсотки річних та інфляційні втрати від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК, а тому є правильним висновок суду першої інстанції про стягнення три відсотки річних у розмірі 296,26 грн та 877,89 грн інфляційних витрат за період з 26 вересня 2020 року по 07 вересня 2021 року, оскільки судове рішення від 25 червня 2020 року у справі № 487/3530/20 виконано тільки 08 вересня 2021 року. 
Розрахунки пені, три відсотки річних та інфляційних витрат, надані позивачем, Банком не оспорювались ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній скарзі. 
       Щодо стягнення моральної шкоди. 
Стаття 23 ЦК України передбачає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
За приписами частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини.
Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.
Практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправні дії щодо неї, людина повинна відчувати страждання (моральну шкоду).
Так рішенням від 27 липня 2004 року по справі «Ромашов проти України» Європейський суд з прав людини присудив заявнику у відшкодування моральної шкоди 3 000 євро, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. Суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення.
Колегія суддів враховує,  що порушення суб`єктивних прав людини чи погане поводження із нею завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
Наведені позивачем обставини щодо не повернення незаконно списанних коштів у розмірі 8770,11 грн, стягнутих за судовим рішенням від 25 червня 2020 року у справі № 487/3530/20, та повернуті позивачу тільки 08 вересня 2021 року, за оцінкою апеляційного суду спричинили позивачу певні душевні страждання, переживання з приводу неможливості розпорядження своєю заробітною платою, тобто заподіяли йому моральну шкоду, а тому колегія суддів, керуючись установленими законом принципами розумності, виваженості та справедливості, врахувавши характер і тривалість страждань, вважає, що достатньою компенсацією моральної шкоди у цьому випадку буде грошова сума у розмірі 500 грн.
Відповідно до пунктів 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України  підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції не дав належної оцінки всім обставинам справи у їх сукупності, зокрема, тому, що списання грошових коштів з дебетної картки ОСОБА_1 відбулося на підставі укладеного ним кредитного договору, умовами якого передбачене таке списання в рахунок повернення кредитних коштів, тобто на підставі договірного зобов`язання, а тому висновки суду першої інстанції в оскаржуваній частині відповідають обставинам справи, судом порушено норми матеріального права.
З огляду на зазначене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 листопада 2022 року в частині задоволених позовних вимог про стягнення безпідставно списаних коштів, пені та трьох процентів річних станом на 09 листопада 2021 року слід скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким в задоволенні цих вимог відмовити. Це ж рішення в частині стягнення компенсації моральної шкоди слід змінити, зменшивши суму компенсації моральної шкоди з 2000 грн до 500 грн.
Зазначене рішення в частині задоволених позовних вимог про стягнення 3 184,10 грн пені, 296,26 грн трьох процентів річних та 877,89 грн інфляційних витрат станом на 07 вересня 2021 року, підлягає залишенню без змін. 
Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог не оскаржувалось, а тому судом апеляційної інстанції в цій частині не переглядалось. 
Щодо розподілу судових витрат.
За приписами частини 13 статті 141 ЦПК України суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
       Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, приписи пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України відносять витрати на професійну правничу допомогу.
За приписами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (пункт 3 частини 2 статті 141 ЦПК України).
       Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина 6 статті 141 ЦПК України). 
При подані позовної заяви ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» звільнений від сплати судового збору за подання позову.
З урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 мав би сплатити за подання позовної заяви до суду першої інстанції 908 грн (1% від ціни позову станом на 2021 рік).
Позивач сплатив адвокату за надання професійної правничої допомоги при розгляді справи у суду першої інстанції 13 620 грн відповідно до укладеного договору про надання правової (правничої) допомоги від 13 вересня 2021 року між ОСОБА_1 (клієнтом) та адвокатом Ремешевським Є.А.
Рішенням суду першої інстанції вимоги позову було задоволено частково. 
Позовні вимоги ОСОБА_1 за результатами розгляду апеляційної скарги задоволено на 12,18%, а відтак з Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у розмірі 110,59 грн (908 грн – судовий збір, який необхідно було сплатити при подачі позову х 12,18% = 110,59 грн).
За подачу апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду АТ КБ «ПриватБанк» сплачено 1 362 грн судового збору.
Апеляційну скаргу було задоволено на 82,49%, слід компенсувати АТ КБ «ПриватБанк» 1 123,51 (1 362 грн х 82,49%=1 123,51 грн) судового збору за подання апеляційної скарги за рахунок держави.
Також з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 1 658,92 грн (13 620 грн х 12,18% =1 658,92 грн).
Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 листопада 2022 року в частині задоволених позовних вимог про стягнення безпідставно списаних коштів, пені та трьох процентів річних станом на 09 листопада 2021 року, а також в частині розподілу судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення 20 064,31 грн - безпідставно списаних коштів, 1 228,88 грн - пені та 103,85 грн - трьох процентів річних станом на 09 листопада 2021 року, відмовити.
Це ж рішення в частині стягнення компенсації моральної шкоди змінити, зменшивши суму компенсації моральної шкоди з 2000 грн до 500 грн.
Зазначене рішення в частині задоволених позовних вимог про стягнення 3 184,10 грн пені, 296,26 грн трьох процентів річних та 877,89 грн інфляційних витрат станом на 07 вересня 2021 року, залишити без змін. 
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» в дохід держави 110,59 грн судового збору за подання позову.
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 1 658,92 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Компенсувати Акціонерному товариств Комерційний банк «ПриватБанк» за рахунок держави 1 123,51 грн судового збору за подання апеляційної скарги. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України. 
Головуючий Л.М. Царюк
Судді Т.М. Базовкіна
Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 15 лютого 2023 року.