Постанова
Іменем України
 
01 березня 2022 року
м. Київ
 
справа № 686/23142/20
провадження № 61-9371св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач),                 Хопти С. Ф.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - акціонерне товариство «Хмельницькобленерго»:,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Хмельницького апеляційного суду від 02 серпня 2022 року у складі колегії суддів: Грох Л. М., Янчук Т. О., Ярмолюка О. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до акціонерного товариство «Хмельницькобленерго» (далі - АТ «Хмельницькобленерго») про стягнення доходу від майна, інфляційних втрат, 3% річних та моральної шкоди.
Позовна заява мотивована тим, що 09 листопада 2006 року на підставі біржової угоди він придбав у ПМП «Юнар» реконструйовану підстанцію                    ПС 110/35/10, яка знаходиться у м. Шепетівка по вул. Пліщинській, територія Шепетівського РЕМ , загальною вартістю 3 963784,38 грн.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 16 грудня 2015 року у справі № 686/8864/15-ц відповідача зобов`язано повернути позивачу реконструйовану підстанцію. 
Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 15 вересня 2017 року за заявою ОСОБА_1 змінено спосіб та порядок виконання судового рішення від 16 грудня 2015 року та стягнуто з АТ «Хмельницькобленерго» вартість підстанції в розмірі 268 196 грн.
Посилаючись на вказане судове рішення від 16 грудня 2015 року у справі №686/8864/15-ц позивач вказував, що саме з 10 листопада 2006 року відповідачу стало відомо, що він є власником згаданої реконструйованої підстанції. Отже з 10 листопада 2016 року по 15 вересня 2017 року АТ «Хмельницькобленерго» отримало безпідставно дохід внаслідок невиплати йому орендної плати або могло його отримати в розмірі 9 036 326,53 грн. Внаслідок несвоєчасного виконання кондикційних зобов`язань позивачем нараховано за зазначений період інфляційні та 3 % річних у загальному розмірі 26 278 540,50 грн.
Також позивач вказував, що внаслідок неправомірних дій відповідача, погіршення стану здоров`я, матеріальних втрат, душевних страждань, необхідності докладати додаткових зусиль для відновлення порушеного права йому спричинено моральну шкоду, на відшкодування якої просив стягнути 5 000 000 грн.
Враховуючи наведене просив суд стягнути з АТ «Хмельницькобленерго» безпідставно збережений дохід від майна, який воно одержало чи могло одержати за весь період незаконного володіння майном в розмірі 9 036 326,53 грн, інфляційні втрати та 3% річних у розмірі 26 278 540,50 грн та 5 000 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 квітня 2022 року, з урахуванням ухвали Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 квітня 2022 року про виправлення арифметичної помилки, позов задоволено частково.
Стягнуто з АТ «Хмельницькобленерго» на користь ОСОБА_1 недоотриманий дохід від майна у розмірі 1 676,23 грн, 2 038,30 грн інфляційних втрат та 3% річних 150,63 грн.
 
Додатковим рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 квітня 2022 року стягнуто з АТ «Хмельницькобленерго» 840,80 грн судового збору в дохід держави.
 
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з безпідставним користуванням АТ «Хмельницькобленерго» належною ОСОБА_1 реконструйованою підстанцією ПС 110/35/10 кВ, позивач має право на стягнення безпідставно збережених відповідачем коштів (несплаченої йому орендної плати) в межах строку позовної давності.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Хмельницького апеляційного суду від 02 серпня 2022 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , АТ «Хмельницькобленерго» задоволено частково.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 квітня 2022 року в частині позовних вимог про стягнення безпідставно збережених коштів (несплаченої орендної плати) за період з 10 листопада 2006 року по 01 грудня 2006 року, з січня 2008 року по серпень 2017 року скасовано і закрито провадження у справі в частині цих вимог.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 квітня 2022 року в частині позовних вимог про стягнення безпідставно збережених коштів (несплаченої орендної плати) за період з 01 грудня 2006 року по 31 грудня 2007 року, з 01 вересня 2017 року по 31 жовтня 2017 року та в частині позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, 3% річних і моральної шкоди скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким стягнуто з АТ «Хмельницькобленерго» на користь ОСОБА_1         5 475,67 грн безпідставно збережених коштів за період з 12 вересня           2017 року по 31 жовтня 2017 року, 3% річних в сумі 10 468,37 грн,           25 573,14 грн інфляційних втрат та 3 000,00 грн відшкодування моральної шкоди.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Визнано додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 квітня 2022 року таким, що втратило силу.
 
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 15 серпня 2022 року виправлено допущені в постанові Хмельницького апеляційного суду                   від 02 серпня 2022 року описку та арифметичні помилки, викладено             абзаци 3, 4 резолютивної частини так:
«Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області                  від 15 квітня 2022 року в частині позовних вимог про стягнення безпідставно збережених коштів (несплаченої орендної плати) за період з 01 грудня        2006 року по 31 грудня 2007 року, з 01 вересня 2017 року по 15 вересня        2017 року та в частині позовних вимог про стягнення інфляційних втрат,               3 % річних і моральної шкоди скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Стягнути з АТ «Хмельницькобленерго» на користь ОСОБА_1 446,99 грн безпідставно збережених коштів за період з 12 вересня 2017 року по                  15 вересня 2017 року, 3 % річних в сумі 10 033,46 грн, 24 665,04 грн інфляційних втрат та 3 000 грн на відшкодування моральної шкоди».
 
Скасовуючи рішення місцевого суду в частині позовних вимог про стягнення безпідставно збережених коштів (несплаченої орендної плати) за період з        10 листопада 2006 року по 01 грудня 2006 року, з січня 2008 року по серпень 2017 року та закриваючи провадження у справі в указаній частині відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України, апеляційний суд виходив із того, що наявні судові рішення, які набрали законної сили та якими вирішено вказані позовні вимоги, тому суд дійшов висновку про те, що позивач просить повторно вирішити спір.
Вирішуючи спір в іншій частині позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що відносини з фактичного користування реконструйованою підстанцією без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є кондикційними, а тому, з урахуванням строків позовної давності, на користь позивача з відповідача підлягають стягненню сума безпідставно збережених коштів, 3 % річних, інфляційні втрати та відшкодування моральної шкоди.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
У вересні 2022 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 .
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 жовтня 2022 року відкрито касаційне провадження в указаній справі на постанову Вінницького апеляційного суду від 17 травня 2022 року.
 
Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15 лютого 2023 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
 
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та направити справу на новий розгляд до апеляційного суду.
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 686/17335/18-ц, провадження № 61-4630св19,                    від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17, провадження № 14-225цс19, від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц, провадження № 14-58цс18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, закриваючи провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення безпідставно збережених коштів (несплаченої орендної плати) за період з 10 листопада 2006 року по 01 грудня 2006 року, з січня 2008 року по серпень 2017 року та посилаючись на відповідні судові рішення, які набрали законної сили, не врахував, що справи не є тотожними.
Суд апеляційної інстанції під час апеляційного перегляду справи не надав належної уваги його клопотанню щодо переривання перебігу строку позовної давності та поновлення строку на оскарження.
У касаційній скарзі заявник також незгодний із сумами грошових коштів, стягнутих на його користь, при цьому вказує, що апеляційний суд невірно обрахував вартість підстанції.
 
Відзиву на касаційну скаргу відповідачем не подано
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області                від 16 грудня 2015 року у справі № 686/8864/15-ц, яке набрало законної сили, зобов`язано ПАТ «Хмельницькобленерго» повернути ОСОБА_1 протягом календарного місяця поточного року із свого незаконного володіння реконструйовану підстанцію ПС 110/35/10 кВ, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , до складу якої входить електротехнічне обладнання, матеріали та будівельна частина згідно акта прийому-передачі від 09 листопада 2006 року.
 
Вказаним судовим рішенням встановлено, що згідно біржового договору купівлі-продажу ОСОБА_1 09 листопада 2006 року придбав у ПМП «Юнар» реконструйовану підстанцію 110/35/10 кВ, загальною вартістю 3 963 784,38 грн.
 
Згідно акта приймання - передачі від 09 листопада 2006 року ПМП «ЮНАР» передало, а ФОП ОСОБА_1 прийняв реконструйовану підстанцію 110/35/10 кВ, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 . Про зміну власника ПМП «ЮНАР» повідомило голову правління ВАТ «Хмельницькобленерго» листом від 27 жовтня 2006 року, а            ОСОБА_1 - листом від 10 листопада 2006 року.
 
З 10 листопада 2006 року вказана реконструйована підстанція 110/35/10 кВ, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , без достатніх правових підстав перебувала у володінні та користуванні відповідача.
 
Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області                     від 15 вересня 2017 року змінено спосіб та порядок виконання рішення Хмельницького міськрайонного суду від 16 грудня 2015 року в справі                     № 686/8864/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Хмельницькобленерго», третя особа ПП «Енергокомплект», про витребування майна із чужого незаконного володіння шляхом стягнення з ПАТ «Хмельницькобленерго» на користь ОСОБА_1 вартості підстанції в сумі 268 196 грн та 9 500 грн судових витрат.
 
Вказане судове рішення виконане відповідачем.
 
Позивач неодноразово звертався до суду з позовами до відповідача про стягнення безпідставно збереженого доходу внаслідок несплати йому орендної плати за користування цим майном - реконструйованою підстанцією 110/35/10 кВ, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
 
Так, у справі № 686/23150/18 позивач просив стягнути кошти за період з            10 листопада 2006 року по 01 грудня 2006 року - постановою Хмельницького апеляційного суду від 26 вересня 2019 року у позові відмовлено з підстав пропуску позовної давності. Вказане судове рішення набрало законної сили.
 
У справі № 686/17335/18 ОСОБА_1 просив стягнути з ПАТ «Хмельницькобленерго» кошти за період з січня 2008 року по червень        2012 року - постановою Хмельницького апеляційного суду від 26 вересня 2019 року в позові відмовлено з підстав пропуску позовної давності. Постановою Верховного Суду від 01 грудня 2021 року залишено без змін постанову Хмельницького апеляційного суду від 26 вересня 2019 року.
 
У справі № 686/17333/18 ОСОБА_1 просив стягнути з ПАТ «Хмельницькобленерго» кошти за період з липня 2012 року по липень             2014 року - рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 грудня 2018 року в позові відмовлено за необґрунтованістю та недоведеністю заявлених вимог.
Рішення місцевого суду від 11 грудня 2018 року залишено без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 19 лютого 2019 року та постановою Верховного Суду від 05 лютого 2020 року.
 
У справі № 686/23793/17 ОСОБА_1 просив стягнути з ПАТ «Хмельницькобленерго» кошти за період з серпня 2014 року по серпень        2017 року.
Постановою Верховного Суду від 17 листопада 2021 року позов задоволено частково та стягнуто орендної плати в розмірі 110 630,85 грн із розрахунку вартості підстанції 268 196 грн, визначеної ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 15 вересня 2017 року у справі № 686/8864/15-ц        (268 196 грн х 15 % річних : 12 місяців).
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
 
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Щодо закриття провадження в частині позовних вимог про стягнення безпідставно збережених коштів (несплаченої орендної плати) за період з        10 листопада 2006 року по 01 грудня 2006 року, з січня 2008 року по серпень 2017 року.
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
 
Тлумачення змісту пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України свідчить, що підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) зазначила, що «згідно з  пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Тобто, згідно з вказаним пунктом підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі» (пункти 26, 27).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що «необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що «предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу».
 
Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасно зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом з тим не вважаються зміною підстави позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)).
 
Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 640/9380/19 (провадження № 61-6741св21),                    від 15 листопада 2021 року у справі № 428/9280/20 (провадження                      № 61-12194св21), від 21 грудня 2021 року у справі № 295/983/21 (провадження № 61-13906св21), від 19 січня 2022 року у справі                             № 766/4505/20 (провадження № 61-14440св21).
 
Отже, суд закриває провадження у справі, якщо в позовах, які розглядалися судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
 
Судом апеляційної інстанції правомірно враховано, що позивач неодноразово звертався до суду з позовами до відповідача про стягнення безпідставно збереженого доходу внаслідок несплати йому орендної плати за користування цим майном - реконструйованою підстанцією 110/35/10 кВ, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
 
Так, у справі № 686/23150/18 позивач просив стягнути з відповідача на його користь 30 497,81 грн доходу від володіння набутого без законної підстави майна, а саме реконструйованої підстанції ПС № 110/35/10 КВ за період з             10 листопада 2006 року по 01 грудня 2006 року.
Постановою Хмельницького апеляційного суду від 26 вересня 2019 року у позові відмовлено з підстав пропуску позовної давності. Вказане судове рішення набрало законної сили.
 
У справі № 686/17335/18 ОСОБА_1 просив стягнути з ПАТ «Хмельницькобленерго» на його користь 3 241 432,16 грн доходу від безпідставно набутого майна на підставі статті 1214 ЦК України за період з січня 2008 року по червень 2012 року.
Постановою Хмельницького апеляційного суду від 26 вересня 2019 року в позові відмовлено з підстав пропуску позовної давності. Постановою Верховного Суду від 01 грудня 2021 року залишено без змін постанову Хмельницького апеляційного суду від 26 вересня 2019 року.
 
У справі № 686/17333/18 ОСОБА_1 просив стягнути з ПАТ «Хмельницькобленерго» на свою користь 1 979 512,00 грн доходу, одержаного від безпідставно набутого майна, оскільки у період із липня         2012 року до липня 2014 року ПАТ «Хмельницькобленерго» використовувало електричну підстанцію без достатньої правової підстави, а тому зобов`язано відшкодувати дохід від цього майна.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області                 від 11 грудня 2018 року в позові відмовлено за необґрунтованістю та недоведеністю заявлених вимог.
Рішення місцевого суду від 11 грудня 2018 року залишено без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 19 лютого 2019 року та постановою Верховного Суду від 05 лютого 2020 року.

 
У справі № 686/23793/17 ОСОБА_1 просив суд стягнути на його користь з ПАТ «Хмельницькобленерго» 269 806 805,00 грн доходу, який товариство одержало або могло одержати від володіння набутим без законної на те підстави майном - реконструйованою підстанцією ПС 110/35/10 кВ, за період з серпня 2014 року до серпня 2017 року включно.
Постановою Верховного Суду від 17 листопада 2021 року позов задоволено частково та стягнуто орендної плати в розмірі 110 630,85 грн із розрахунку вартості підстанції 268 196 грн, визначеної ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 15 вересня 2017 року у справі № 686/8864/15-ц        (268 196 грн х 15 % річних : 12 місяців).
 
З аналізу вказаних судових рішень вбачається, що підставою цих позовів ОСОБА_1 є фактичне безоплатне користування АТ «Хмельницькобленерго» належною йому реконструйованою підстанцією           ПС 110/35/10 кВ в період з 10 листопада 2006 року по 01 грудня 2006 року та в період з січня 2008 року по серпень 2017 року, а предметом позову в усіх цих справах є стягнення з АТ «Хмельницькобленерго» безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування належною на праві власності ОСОБА_1 реконструйованою підстанцією ПС 110/35/10 кВ за вказані періоди.
 
У справі, що переглядається, ОСОБА_1 просить стягнути з АТ «Хмельницькобленерго» безпідставно збережені кошти орендної плати за фактичне користування його підстанцією ПС 110/35/10 кВ за період з                  10 листопада 2006 року по 15 вересня 2017 року.
 
Враховуючи те, що у справі, яка переглядається, позивач просив стягнути безпідставно збережені кошти орендної плати за фактичне користування його підстанцією за період з 10 листопада 2006 року по 15 вересня 2017 року, хоча стягнення вказаних коштів за вказані періоди було предметом судового розгляду у вищевказаних справах, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі в указаній частині позовних вимог.
 
При цьому колегією суддів враховано, що зміна позивачем розміру стягнення, виходячи з інших критеріїв та методики розрахунку, представлених доказів, за незмінності підстав позову не свідчить про зміну предмета позову і не спростовує тотожність цих позовів.
 
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги щодо неправомірного закриття провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення безпідставно збережених коштів (несплаченої орендної плати) за період з 10 листопада 2006 року по                   01 грудня 2006 року, з січня 2008 року по серпень 2017 року, не знайшли свого підтвердження.
 
Колегія суддів відхиляє посилання заявника про те, що у справі                                  № 686/17333/18, у якій позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог у зв`язку із необґрунтованістю та недоведеністю заявлених вимог, не вирішено спір, тобто, на думку заявника, відсутнє рішення суду щодо позовних вимог, оскільки судові рішення у вказаній справі набрали законної сили, справа вирішена по суті.
 
Щодо решти позовних вимог
 
Главою 83 ЦК України врегульовані відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
 
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
 
У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.
 
За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
Отже, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
 
Наведене відповідає висновку, викладеному в постанові Верховного Суду  від 17 листопада 2021 року у справі № 686/23793/17.
 
Предметом позову у цій справі є стягнення з АТ «Хмельницькобленерго» безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування без належних на те правових підстав належною на праві власності позивачу реконструйованою підстанцією. Отже, відносини з фактичного користування реконструйованою підстанцією без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.
 
Судами встановлено, що відповідач заявив клопотання про застосування строків позовної давності.
 
Відповідно до статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
 
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦПК).
 
З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду із вказаним позовом 12 вересня 2020 року.
 
У позовній заяві позивач просив стягнути на його користь безпідставно збережені кошти з 10 листопада 2006 року до 15 вересня 2017 року.
 
Таким чином, суд апеляційної інстанції, надавши належну оцінку клопотанню позивача про поновлення строку позовної давності, дійшов правомірного висновку, що в межах позовної давності підлягають стягненню безпідставно збережені кошти за період з 12 вересня 2017 року по 15 вересня 2017 року.
 
При цьому апеляційним судом обґрунтовано враховано, що згідно з ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 15 вересня 2017 року про зміну способу та порядку виконання рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 грудня 2015 року у справі № 686/8864/15-ц про витребування спірного майна, суд на підставі звіту про оцінку майна                 від 29 червня 2017 року дійшов висновку про те, що ринкова вартість належної позивачу підстанції становить 268 196 грн.
 
Отже, виходячи із погодженої сторонами вартості спірного майна та протоколу тендерного комітету про визначення орендної плати у розмірі 15 % річних від його вартості, що встановлено постановою Верховного Суду             від 17 листопада 2021 року у справі № 686/23793/17, розмір орендної плати за його користування становить 3 352,45 грн на місяць.
 
Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що під час розгляду справи              № 686/23793/17 у суді касаційної інстанцій, суд дійшов протилежних висновків щодо вартості підстанції, а саме у постанові від 09 вересня            2020 року та у постанові від 11 листопада 2021 року, відхиляються колегією суддів, оскільки спростовуються змістом вказаних судових рішень.
 
Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов правомірного висновку, що розмір недоотриманого позивачем доходу у вигляді орендної плати в межах строку позовної давності (з 12 вересня       2017 року по 15 вересня 2017 року) становить 446,99 грн(3 352,45 : 30 х 4).
 
Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 625 ЦК України).
 
Суд апеляційної інстанції правильно обрахував (з 12 вересня 2017 року по          12 вересня 2017 року) в межах строку позовної давності інфляційні втрати у розмірі 96,55 грн та 3 % річних у розмірі 40,27 грн.
 
При цьому суд обґрунтовано взяв до уваги, що у справі № 686/23793/17 постановою Верховного Суду від 17 листопада 2021 року вже стягнуто з ПАТ «Хмельницькобленерго» на користь ОСОБА_1 за період з серпня          2014 року по серпень 2017 року 110 630,85 грн. безпідставно збереженого доходу.
 
Апеляційним судом встановлено, що представник відповідача в апеляційному суді ствердив, що вказане грошове зобов`язання боржником не виконане.
 
Таким чином, враховуючи те, що зобов`язання відповідача щодо відшкодування безпідставно збереженого доходу за період з серпня            2014 року по серпень 2017 року, стягнуто вищевказаним судовим рішенням, не виконано, апеляційний суд дійшов правомірного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача в межах строку позовної давності 3 % річних та інфляційних втрат відповідно до положень статті 625 ЦК України на борг у розмірі 110 630,85 грн.
 
Отже, за вищевказаний період з відповідача підлягають стягненню інфляційні втрати у розмірі 24 568,49 грн та 3 % річних у розмірі 9 993,16 грн.
 
З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що загальний розмір інфляційних втрат, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача складає           24 665,04 грн (96,55 грн + 24 568,49 грн), загальний розмір 3 % річних - 10 033,46 грн (40,27 грн + 9993,16 грн).
 
При цьому враховуючи обставини справи щодо суті порушення права позивача, характеру та тривалості його душевних страждань, необхідності докладання зусиль для відновлення порушеного права, з врахуванням вимог розумності і справедливості відповідно до частини третьої статті 23 ЦК України, колегія суддів також погоджується із висновком апеляційного суду, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди слід визначити у  3 000 грн.
 
Посилання заявника у касаційній скарзі на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України від 22 лютого 2017 року у справі № 522/3632/14-ц, якою зі слів заявника, можливо застосовувати Методику розрахунку орендної плати за державне майно пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04 жовтня 1995 року № 786, не можуть прийняті судом, оскільки відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Також колегія судді відхиляє доводи заявника про те, що апеляційним судом не було враховано його клопотання щодо переривання перебігу строку позовної давності та поновлення строку оскарження, оскільки обставини, якими аргументує вказані підстави як у суді апеляційної інстанції, так і в касаційній скарзі, не спростовують того, що заявник був обізнаний про порушення свого права з 2006 року.
 
Таким чином, суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу в апеляційному порядку, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
 
Посилання заявника на неврахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 686/17335/18-ц, провадження № 61-4630св19, від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17, провадження № 14-225цс19, від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15, провадження № 14-58цс18, відхиляються колегією суддів, оскільки судові рішення у справі, яка переглядається, не суперечать висновкам, викладеним у вказаних постановах. 
 
Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення          від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58). 
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Хмельницького апеляційного суду від 02 серпня 2022 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                  Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
                                                                                                        О. М. Осіян
 
                                                                                                        Н. Ю. Сакара
                                                                                                       
                                                                                                        С. Ф. Хопта