ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2023 року	Львів	Справа № 460/30246/22 пров. № А/857/16593/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                      Святецького В.В.          
суддів                                                                           Гудима Л.Я., Довгополова О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду  від 07 листопада 2022 року у справі № 460/30246/22 (суддя Нор У.М., м. Рівне) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання дії та бездіяльності протиправними,-
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі – ГУ ПФУ в Рівненській області), в якому просила: а) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати з 21.03.2022  щомісячного підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення; 
б) зобов`язати ГУ ПФУ в Рівненській області здійснити нарахування і виплату з 21.03.2022 року  щомісячного підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік) в) стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати.
Рішенням від 07 листопада 2022 року Рівненський окружний адміністративний суд позов задовольнив повністю.
Визнав протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Рівненській області щодо не нарахування та невиплати  ОСОБА_2 з 21.03.2022 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, що проживає на території радіоактивного забруднення, відповідно до ст.39 Закону України  «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»  від 28 лютого 1991 року №796-XII у розмірі двох мінімальних заробітних плат.
Зобов`язав ГУ ПФУ в Рівненській області нарахувати та виплатити ОСОБА_2 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, що проживає на території радіоактивного забруднення, відповідно до ст.39 Закону України  «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»  від 28 лютого 1991 року №796-XII у розмірі двох мінімальних заробітних плат, починаючи з 21.03.2022
Також стягнув на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Рівненській області судовий збір у розмірі 992,40  грн.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області подало апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим і таким, що підлягає скасуванню.
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує на те, що ОСОБА_1 не підпадає під визначення «непрацюючий пенсіонер», оскільки є отримувачем пенсії у зв`язку з втратою годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та пенсія призначена на її померлого чоловіка і така виплачується у зв`язку з втратою годувальника. При цьому апелянт зазначає, що з 01.01.2016 чинною є норма, якою передбачено доплату громадянам, які працюють у зоні відчуження, однак позивачка не належить до таких осіб, позаяк є непрацюючим пенсіонером. 
Крім того покликається, на те, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності Законом України «Про внесення змін  до  деяких законодавчих актів України» № 1774-VIII від 06.12.2016 не застосовується як розрахункова величина. 
З огляду на викладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Правом подання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористалася, що в силу вимог ч. 4 ст. 304  КАС України  не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
На підставі пункту 3 частини 1  статті 311 КАС України  розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Суд встановив та матеріалами справи підтверджується, що позивач ОСОБА_1 проживає в селі Катеринівка Сарненського району Рівненської області, яке відповідно  до  Переліку населених пунктів, віднесених  до  зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, належить  до  зони гарантованого добровільного відселення третьої категорії, є непрацюючим пенсіонером та має статус особи, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи (а.с.9, 15).
Позивач належить  до  категорії громадян, які  потерпіли внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 ,  та перебуває на обліку у відповідача, отримуючи пенсію по  втраті  годувальника (а.с.8, 11).
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати спірного  підвищення  до  пенсії  як непрацюючому пенсіонеру, позивач звернулася із цим позовом  до  адміністративного суду.
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції керувався тим, що відповідно до  Рішення Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року №6-р/2018  та статті 39  Закону №796, позивач має право на щомісячне отримання підвищення до пенсії як непрацюючий пенсіонер, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі двох мінімальних заробітних плат, як встановлено  ст.39 Закону №796-ХІІ, а отже, відповідач, не нараховуючи та не виплачуючи позивачу таке підвищення з 21.03.2022, допустив протиправну бездіяльність.
Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені  ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я визначено Законом України  «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»  №796-ХІІ (далі -  Закон №796-ХІІ), який створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.
Стаття 39 Закону №796-ХІІ  у редакції, чинній до 01 січня 2015 року, була такого змісту:  1. Громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах:
- у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - три мінімальні заробітні плати;
- у зоні гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати;
- у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата.
2. Пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях, і стипендії студентам, які там навчаються, підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті. Пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення, оплата праці додатково підвищується на 25 процентів від розміру мінімальної заробітної плати.
3. Громадянам, які працюють у зоні відчуження, а також у зоні безумовного (обов`язкового) відселення після повного відселення жителів, за рішенням Адміністрації зони відчуження, встановлюється доплата згідно з положенням, затвердженим Кабінетом Міністрів України.
28 грудня 2014 року прийнято  Закон України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» №76-VIII  (далі - Закон №76-VIII), який набрав чинності 01 січня 2015 року, підпунктом 7 пункту 4 розділу І якого внесено зміни до  Закону №796-ХІІ  шляхом виключення статей 31, 37, 39 та 45.
04 лютого 2016 року прийнято  Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №987-VIII, який згідно з розділом ІІ  «Прикінцеві положення»  набрав чинності з 01 січня 2016 року і яким включено до  Закону №796-ХІІ  статтю 39 такого змісту:  Стаття 39.  Доплата громадянам, які працюють у зоні відчуження. Громадянам, які працюють у зоні відчуження, встановлюється доплата у порядку і розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України.
Рішенням Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року № 6-р/2018  визнано такими, що не відповідають  Конституції України  (є неконституційними), зокрема, підпункт 7 пункту 4  розділу І Закону № 76-VІІІ. Вирішено, що положення підпункту 7 пункту 4  розділу І Закону № 76-VІІІ, які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня  ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
При цьому, в Рішенні Конституційного Суду України встановлено порядок його виконання щодо застосування статей  53  і  60 Закону № 796-ХІІ  у редакціях, чинних до внесення змін  Законом № 76-VIII, проте застережень щодо порядку застосування  статті 39 Закону №796-ХІІ  вказане Рішення не містить.
Таким чином, з 17 липня 2018 року відновила дію редакція  статті 39 Закону № 796-ХІІ, яка була чинною до 01 січня 2015 року (тобто в редакції від 09.07.2007). Ця редакція статті за своїм змістом та правовим регулюванням передбачає доплати значно більшим категоріям осіб, ніж це передбачено у редакції  Закону № 987-VIII, і відновлює соціальні виплати тим особам, право на доплати яким не передбачено із включенням  статті 39 Законом № 987-VIII.
Стаття 39 у редакції  Закону №987-VIII, яка чинна з 01 січня 2016 року, врегульовує питання доплат виключно особам, які працюють у зоні відчуження. Однак редакція статті 39, яка була чинною до 01 січня 2015 року, врегульовувала питання здійснення доплат таким категоріям громадян: 1) особам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення (у зоні безумовного (обов`язкового) відселення, у зоні гарантованого добровільного відселення, у зоні посиленого радіоекологічного контролю); 2) непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях; 3) студентам, які там навчаються; 4) пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення; 5) громадянам, які працюють у зоні відчуження, а також у зоні безумовного (обов`язкового) відселення після повного відселення жителів.
Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 17.07.2018 №6-р/2018 вказав, що обмеження чи скасування  Законом № 76-VIII  пільг, компенсацій і гарантій, установлених  Законом №796-ХІІ, фактично є відмовою держави від її зобов`язань, передбачених  ст.16 Конституції України, у тому числі щодо соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Приписи  ст.3 Конституції України, згідно з якими держава відповідає перед людиною за свою діяльність (частина друга), зобов`язують державу обґрунтовувати зміну законодавчого регулювання, зокрема, у питаннях обсягу пільг, компенсацій та гарантій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Отже,  Закон №76-VIII  у частині скасування або обмеження пільг, компенсацій і гарантій, установлених  Законом № 796-ХІІ, щодо соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, суперечить положенню частини другої  ст.3 Конституції України, відповідно до якого держава відповідає перед людиною за свою діяльність.
Сукупність наведених норм дає підстави для висновку, що з моменту  ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 17 липня 2018 року №6-р/2018  відновлено право позивача на отримання підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, а саме - у зоні гарантованого добровільного відселення, на підставі  статті 39 Закону №796-ХІІ.
Вказана правова позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, наведеним у постанові від 18.03.2020 у зразковій справі № 240/4937/18.
Судом встановлено та не заперечується відповідачем, що позивач є непрацюючим пенсіонером і проживає в населеному пункті, який віднесено до зони гарантованого добровільного відселення, а отже, з врахуванням строків звернення до суду, позивач має право на підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону № 796-XII.
Таким чином, не нарахування та невиплату відповідачем такого підвищення до пенсії позивача з 21.03.2022 суд першої інстанції підставно визнав протиправною бездіяльністю.
Колегія суддів вважає необґрунтованими покликання пенсійного органу на відсутність у позивача права на підвищення до пенсії з тих підстав, що вона отримує пенсію по втраті годувальника, оскільки норма  ст. 39 Закону № 796-XII  не встановлює будь-яких обмежень щодо нарахування доплати  до  пенсії  за певним видом  пенсії, яку отримує особа.
Доказів того, що позивач є працюючою особою, відповідач суду не надав.
Щодо покликання апелянта на п.3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 1774-VIII від 06.12.2016 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», колегія суддів зазначає наступне.
Дійсно, приписами п.3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 1774-VIII від 06.12.2016 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» визначено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, крім розрахунку щорічного обсягу фінансування статутної діяльності політичних партій.
До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.
Вказаний Закон набрав чинності з 01.01.2017р.
Із змісту вказаного Закону слідує, що ним запроваджено обмеження щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників, інших виплат, а не для визначення розміру пенсійних виплат.
Отже, встановлене положеннями п.3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1774-VІІІ обмеження жодним чином не впливає на спірні правовідносини.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, задовольняючи адміністративний позов, вжив усіх заходів для всебічного і повного дослідження обставин справи та ухвалив законне й обґрунтоване рішення.
Наведені обставини спростовують доводи апеляційної скарги про невідповідність рішення суду першої інстанції нормам матеріального права та фактичним обставинам справи, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.
Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства  (КАС) України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до  ст. 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.
Керуючись статтями 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області  залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду  від 07 листопада 2022 року в справі № 460/30246/22 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в  статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя	 	В. В. Святецький 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	О. М. Довгополов  	
Повне судове рішення складено 27.03.2023.