Номер провадження: 22-ц/813/4019/23 
Справа № 521/2673/22
Головуючий у першій інстанції Гуревський В.К.
Доповідач Кутурланова О. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.02.2023 року                                                                  м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кутурланової О.В.,
суддів: Бездрабко В.О.,
Приходько Л.А.,
секретар судового засідання Виходець А.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси у складі судді Гуревського В.К. від 14 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,
В С Т А Н О В И В:
У лютому 2022 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 14.12.2021 року ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 в борг грошові кошти в розмірі 120 000,00 грн., про що ОСОБА_1 власноруч складено розписку, у якій останній зобов`язався повернути позичені кошти у строк до 25.12.2021 року.
31.12.2021 року через прострочення виконання ОСОБА_1 позикового зобов`язання сторони дійшли згоди щодо щомісячної сплати ОСОБА_1 30% від суми боргу до повного його погашення, про що ОСОБА_1 складено розписку.
Посилаючись на те, що взяті на себе зобов`язання щодо повернення суми боргу та виплати процентів за користування грошовими коштами ОСОБА_1 не виконав, позивач просив суд, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в загальному розмірі 408 000,00 грн., яка складається з:
- суми основного боргу в розмірі 120 000,00 грн;
- процентів за користування грошовими коштами в розмірі 288 000,00 грн.

Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 14 жовтня 2022 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в загальному розмірі 408 000,00 грн., яка складається з:
- суми основного боргу в розмірі 120000,00 грн.,
- процентів за користування грошовими коштами в розмірі 288 000,00 грн.
Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1  просив скасувати ухвалене у справі рішення щодо стягнення з нього відсотків за користування грошовими коштами та ухвалити у цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, невірне встановлення правовідносин, які фактично склалися між сторонами, порушення судом норм матеріального та процесуального права. 

Відзив на апеляційну скаргу в порядку, визначеному ст.360 ЦПК України до суду апеляційної інстанції не надходив.

Сторони, які належним чином повідомлені про час та дату розгляду справи у судове засідання не з`явилися.
Від адвоката Синкевича Р.І., який діє від імені ОСОБА_2 надійшли письмові пояснення разом з клопотанням про розгляд справи за відсутності позивача та його представника.
Приймаючи до уваги належне повідомлення сторін та їх представників про час та місце судового засідання та відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, суд апеляційної інстанції вважає можливим провести розгляд справи у відсутність сторін, оскільки їх явка не є обов`язковою.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Приймаючи до уваги, що рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 жовтня 2022 року оскаржується лише в частині стягнення з відповідача процентів нарахованих на суму боргу в розмірі 288 000,00 грн., тому в іншій частині апеляційним судом не переглядається.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам з огляду на наступне.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позикодавець належним чином виконав свої зобов`язання за договором позики та передав обумовлену суму коштів, внаслідок чого у позичальника виникли обов`язки щодо повернення суми позики та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Оскільки відповідач не повернув суму боргу та підтвердив прострочення виконання грошового зобов`язання, а також додатково взяв на себе зобов`язання щодо щомісячної сплати 30% від суми боргу до повного його погашення, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині наявності підстав для стягнення з ОСОБА_1 процентів за користування грошовими коштами з огляду на наступне.

Судом вірно встановлено і це підтверджується наявними у справі доказами, що 14 грудня 2021 року сторони дійшли згоди щодо істотних умов договору позику та уклали договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 в борг грошові кошти в розмірі 120000,00 грн. На підтвердження факту передачі грошових коштів та досягнутих сторонами домовленостей ОСОБА_1 власноруч склав та передав ОСОБА_2 розписку від 14 грудня 2021 року.
Зі змісту розписки від 14 грудня 2021 року вбачається, що ОСОБА_1 взяв грошові кошти в борг терміном на десять днів та зобов`язався їх повернути до 25 грудня 2021 року (а.с.12).
Крім того, зі змісту розписки також вбачається, що укладаючи договір позики, сторонами не визначалася така його істотна умова, як сплата процентів за користування грошовими коштами протягом строку дії договору.
31 грудня 2021 року в зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання позичальник ОСОБА_1 зобов`язався щомісячно сплачувати позикодавцю ОСОБА_2 30% від суми боргу до повного виконання грошового зобов`язання, про що склав розписку від 31.12.2021 року (а.с.13).

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України).
Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.
За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується укладення договору, його умови, а також засвідчується факт отримання від кредитора боржником певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Згідно ч. 1 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і обов`язки відповідно до договору. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Частиною 1 ст.625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Згідно з ч. 2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом ч. 2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплаті кредиторові.
Згідно ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.
Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Отже, зі змісту наведених норм права слід дійти висновку про те, що умова про сплату процентів за користування грошовими коштами протягом строку дії договору є однією з істотних умов договору і має бути відображена у тексті договору позики або розписці.
Приймаючи до уваги, що розписка від 14.12.2021 року таких умов не містить, суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про те, що умова про щомісячну сплату 30% від простроченої суми боргу до повного його погашення, зазначена у розписці позичальника від 31.12.2021 року, свідчить про домовленість сторін про сплату процентів за користування грошовими коштами.

Суд першої інстанції невірно визначив правову природу досягнутих сторонами домовленостей, що знайшли відображення у розписці від 31.12.2021 року, та не звернув уваги на те, що після спливу строку дії договору проценти за користування грошовими коштами не нараховуються. Натомість боржник, що прострочив виконання грошового зобов`язання несе відповідальність перед кредитором відповідно до положень ст.625 ЦК України.
Як вбачається зі змісту розписки від 31.12.2021 року, після спливу строку дії договору та прострочення виконання грошового зобов`язання позичальник ОСОБА_1 зобов`язався щомісячно сплачувати позикодавцю ОСОБА_2 30% від суми боргу до повного виконання грошового зобов`язання, т.т. сторони визначали розмір процентів, які має сплачувати позичальник за порушення виконання грошового зобов`язання відповідно до положень ст.625 ЦК України.
З аналізу глави 49 ЦК України, яка регулює правові питання забезпечення виконання зобов`язання слід дійти висновку, що забезпечення виконання основного зобов`язання є фактором спонукання боржника до належного виконання зобов`язання і визначається умовами договору при укладенні основного зобов`язання або законом. 
Згідно положень ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.
Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. 
Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом,пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. 
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. 
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Отже, з огляду на зазначені положення чинного законодавства та встановлені судом фактичні обставини справи, колегія суддів вважає доводи апелянта в цій частині необгрунтованими. 

Відповідно до ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Зважаючи на те, що відповідно до ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції наділений повноваженнями на перегляд ухваленого у справі рішення в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, приймаючи до уваги, що позовних вимог з інших визначених законом підстав позивачем не заявлялося, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 відсотків за користування грошовими коштами з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову .

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382,389 ЦПК України, апеляційний суд 

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 жовтня 2022 року скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення відсотків за користування грошовими коштами та ухвалити в цій частині нове.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення відсотків за користування грошовими коштами відмовити.

В іншій частині рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
       Повний текст судового рішення виготовлено 20.03.2023 року.

Головуючий О.В. Кутурланова

Судді: В.О. Бездрабко

Л.А. Приходько