РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2023 року 
м. Рівне

Справа № 572/697/22
Провадження № 22-ц/4815/471/23

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого судді        Майданіка В.В., 
суддів:                        Ковальчук Н.М.,
                               Хилевича С.В.,
секретар                Крижов В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Рівне цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Вишковської Валентини Іванівни, діючої від імені ОСОБА_1 , на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 01 грудня 2022 року, у складі судді Ведяніної Т.О., у справі за позовом ОСОБА_2  до ОСОБА_1  про зміну способу стягнення аліментів, стягнення заборгованості зі сплати аліментів, пені на заборгованість по аліментах та штрафу у розмірі 3% річних, 
В С Т А Н О В И В :

Стислий виклад позовної заяви, оскаржуваного судового рішення та апеляційної скарги

09 березня 2022 року ОСОБА_2  звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила:
--- стягнути з ОСОБА_1 на її користь заборгованість зі сплати аліментів, що утворилась внаслідок їх несплати ним за період із 17.07.2018 року по 22.02.2022 року у розмірі 48 794,00 грн;
--- стягнути з ОСОБА_1 на її користь пеню (неустойку) у розмірі 100% суми основного боргу, яка станом на 22.02.2022 року складає 48 794,00 грн;
--- стягнути з ОСОБА_1 на її користь штраф у розмірі 3% річних від суми основного боргу за порушення строків виконання грошових зобов`язань у сумі 4 391,46 грн;
--- визначити спосіб стягнення із ОСОБА_1 аліментів на двох неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частки від заробітку (доходу) ОСОБА_1 , щомісячно, починаючи із 01 березня 2022 року і до досягнення дітьми повноліття.

       Позов обґрунтований наступним.
Із ОСОБА_1 вона перебувала у шлюбі з 2008 року по 2018 рік. У шлюбі у сторін народилося двоє дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
10.01.2018 року відповідно до рішення Сарненського районного суду шлюб між ними  було розірвано.  
На підставі судового наказу від 17.07.2018 року  з відповідача на її користь на утримання двох неповнолітніх дітей були стягнуті аліменти у розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 
Відповідач, який нелегально працює в м. Києві будівельником, несвоєчасно сплачує аліменти, тому виникла заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 48 794 грн, яка підлягає стягненню.
Позивач вказує, що на даний час  відповідач є працездатним, працює будівельником, тому може сплачувати аліменти у частці від заробітку. Крім того, вона має право на стягнення з відповідача пені у розмірі 1% від суми заборгованості за кожний день прострочення, але у розмірі, що не перевищує суму основної заборгованості, а також штраф 3% річних від суми заборгованості за невиконання грошового зобов`язання, що передбачено ч.2 ст.625 ЦК України. 

Ухвалою Сарненського районного суду Рівненської області від 28.03.2022 року було відкрито провадження у цій справі (а.с.20).

14.07.2022 року від відповідача ОСОБА_1 надійшли письмові пояснення по справі, відповідно до яких просить в позові відмовити за безпідставністю та недоведеністю позовних вимог. 
Зазначає, що, виходячи із змісту позову, не можливо встановити, чим позивачка обґрунтовує свої вимоги. Вважає, що вона мала право подати позов про зміну способу стягнення аліментів або ж на збільшення розміру сплачених аліментів, як передбачено ст.192 СК України. Однак, доказів стосовно зміни матеріального або сімейного стану, погіршення стану здоров`я її чи його, позивачка не надала. Позивачка вже скористалася правом на стягнення аліментів, а про своє право на збільшення розміру аліментів вона у позові не згадує. 
Також відповідач заперечує щодо стягнення з нього пені, оскільки доказів, що заборгованість по сплаті аліментів на утримання дітей виникла з його вини, суду не надано. Умислу на ухилення від сплати аліментів на утримання дітей в нього не було, аліменти він не сплачував, оскільки вони проживали разом з дружиною та дітьми, їх утримував, про існування примусового стягнення аліментів йому не було відомо. Стосовно заборгованості по аліментах він дізнався в грудні 2021 року, коли були заблоковані його банківські картки, після чого став сплачувати аліменти. Заборгованість по аліментах буде погашати і вона буде сплачена ним в повному обсязі (а.с.32-34).

25 серпня 2022 року від позивачки надійшла відповідь на відзив, в якій вона зазначає, що спосіб виконання обов`язку зі сплати аліментів ні за домовленістю позивачки та відповідача, ні за рішенням суду не визначався. Вона не зверталася до суду із позовом про присудження аліментів у передбачений законом спосіб, а у передбаченому процесуальним законом порядку реалізувала своє право стягнути із відповідача вже визначений законом мінімальний гарантований, тобто безспірний їх розмір. На даний час вона подала позов про стягнення аліментів у частці від заробітку відповідача та про стягнення заборгованості та пені. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника (а.с.38-39). 

05 вересня 2022 року позивачка надала суду заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої просить:
--- стягнути з  ОСОБА_1 на свою користь заборгованість зі сплати аліментів, що були визначені законом у мінімально гарантованому їх розмірі і заборгованість із несплати яких утворилась внаслідок їх несплати ним за період із 17.07.2018 року по 01.03.2022 року, у розмірі 48 794,00 грн;
--- стягнути з ОСОБА_1 на її користь пеню (неустойку) у розмірі 100% суми основного боргу, яка станом на 01.03.2022 року складає 48 794,00 грн;
--- стягнути з ОСОБА_1 на її користь штраф у розмірі 3% річних від суми основного боргу за порушення строків виконання грошових зобов`язань у сумі 4 391,46 грн, 
а разом 101 979,46 грн; 
--- змінити спосіб стягнення із ОСОБА_1 на її користь та на утримання нею двох неповнолітніх дітей аліментів із мінімально гарантованого законом (ч.3 ст.184 СК України) на стягнення їх у розмірі 1/3 частки від заробітку (доходу) ОСОБА_1 , починаючи із 01 березня 2022 року і до досягнення дітьми повноліття (а.с.41-42).

23 вересня 2022 року від відповідача надійшли письмові заперечення щодо поданої позивачкою заяви про уточнення позову, в яких просить в позові повністю відмовити.
Зазначив, що позивачка не надала доказів того, що діти проживають разом з нею та перебувають лише на її утриманні. 
Також вказав, що умислу на ухилення зі сплати аліментів у нього не було, оскільки про стягнення з нього аліментів він не знав, діти проживали разом з ним та позивачкою й перебували на його утриманні (а.с.50-53).

17 жовтня 2022 року від позивачки надійшла відповідь на відзив відповідача, в якому вона зазначає, що підставою звернення до суду з позовом є наявність двох дітей, яких треба утримувати. Недостатність мінімального гарантованого законом розміру аліментів, який був стягнутий судом з відповідача, та спроможність боржника сплачувати аліменти в більшому розміру, дало їй підстави звернутися до суду з даним позовом.
Зазначила, що факт проживання дітей з нею вже підтверджений рішенням суду про розірвання шлюбу, самим фактом стягнення аліментів з відповідача на її користь. А довести протилежне є обов`язком відповідача (а.с.50-57).

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 01 грудня 2022 року позов було задоволено частково. Суд вирішив:
--- стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 48 794,00 грн;
--- змінити спосіб стягнення аліментів, які стягуються на підставі судового наказу у справі №572/2031/18 з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з твердої грошової суми на стягнення аліментів у розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_1 , але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня набрання цим рішенням законної сили і до досягнення дітьми повноліття;
--- стягнути ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 992,40 грн;
--- в решті позовних вимог відмовити. 

       Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що в ході розгляду справи судом встановлена наявність заборгованості по сплаті аліментів з боку відповідача та відсутність вказаних вище обставин, які б виключали вину ОСОБА_1 у сплаті аліментів (несвоєчасної виплати заробітної плати, затримки або  неправильного перерахування аліментів установами банків). Та обставина, що відповідач ОСОБА_1 не знав, що з нього стягнуті аліменти по судовому наказу, що відкрите виконавче провадження і те, що після розірвання шлюбу він з дружиною і дітьми проживали разом, і він їх утримував, не свідчить про відсутність його вини у виникненні боргу по аліментах. Він є працездатним і спроможний сплачувати аліменти.
       Також суд виходив з того, що розрахунок позивачки щодо суми неустойки за прострочені платежі по аліментах здійснений правильно, відтак позивачка має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення (з урахуванням вимог ч.1 ст.196 СК України, тобто, не більше 100 відсотків заборгованості, яка утворилась станом на 1 лютого 2022 року), а тому позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення і до стягнення підлягає сума 48 794,00 грн.
       Також суд виходив з того, що зобов`язання у відповідача по сплаті аліментів виникли з дня подачі стягувачем заяви про стягнення аліментів, тому заборгованість по сплаті виникла саме з 17 липня 2018 року, а не як вказує відповідач має рахуватися з дня пред`явлення виконавчого документу до виконання. 
       Також суд виходив з того, що позивачка просить стягнути з відповідача аліменти у частці від заробітку, визначивши розмір аліментів, як 1/3 частина від заробітку відповідача щомісяця. Вказаний розмір аліментів, відповідно до змісту ст.183 СК України, не є завищеним та буде забезпечувати належний рівень життя двох неповнолітніх дітей. Суд вказав, що в ході розгляду справи не встановлено наявності у відповідача інших утриманців або наявності інших обставин, що перешкоджають стягненню на даний час з останнього аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей, через що є можливим визначення розміру аліментів, що стягуються з відповідача, у частці від заробітку останнього. А згідно із постановою Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі №759/10277/18 обирати спосіб стягнення аліментів є виключним правом одержувача аліментів. На думку суду, враховуючи досліджені докази, з огляду на обґрунтування вимог позивачкою, яка вказувала на необхідність зміни стягуваних з відповідача аліментів, вимоги ОСОБА_2 в цій частині також є  обґрунтованими.
       Крім того, за безпідставністю суд відмовив у задоволенні вимог про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 3% річних від суми основного боргу за порушення строків виконання грошових зобов`язань у сумі 4 391,46 грн, а також заборгованості зі сплати аліментів, що утворилась внаслідок їх несплати за період із 17.07.2018 року по 01.03.2022 року, у розмірі 48 794,00 грн.

На вказане адвокатом Вишковською Валентиною Іванівною, діючою від імені ОСОБА_1 , подана 28 лютого 2023 року апеляційна скарга, в якій ставиться питання про його скасування та ухвалення нового рішення про відмову в позові в повному обсязі. При цьому вона послалась на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Зокрема зазначила, що суд не прийняв до уваги того, що в частині вимоги про стягнення пені мова йде не про спроможність відповідача сплачувати аліменти, а про наявність його вини у виникненні заборгованості. Натомість у справі відсутні докази наявності його вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів, адже відповідач не знав про стягнення з нього аліментів, він з позивачкою продовжував жити однією сім`єю і після розірвання шлюбу (2018 рік) до січня 2021 року за адресою АДРЕСА_1 . Весь цей час діти перебували на його утриманні і про існування судового наказу про стягнення аліментів відповідачу відомо не було. Відповідач тоді не був офіційно працевлаштований, заробляв підробітками, якби йому було відомо про стягнення аліментів, він би не давав гроші безпосередньо дітям та дружині, а сплачував би аліменти на рахунок. Як тільки відповідач дізнався про існування заборгованості по аліментах, він відразу почав сплачувати кошти на відповідні рахунки, заборгованість станом на сьогодні ним погашається і буде погашена, адже він не заперечує свого обов`язку щодо утримання дітей.
Також вказала, що навіть якби було доведено наявність винного ухилення відповідача від сплати аліментів, то розмір пені, згідно ч.1 ст.196 СК України, мав би бути зменшений на суму штрафу, застосованого відповідно до ч.14 ст.71 Закону України "Про виконавче провадження". А у справі встановлено, що державним виконавцем було застосовано штраф у розмірі 9 758,80 грн і на вказану суму розмір пені зменшений не був.
Також зазначила, що суд не врахував того, що збільшення розміру аліментів та зміна способу їх стягнення – це не тотожні правові категорії, кожна з них потребує окремого доведення, а позивачкою не наведено підстав для зміни способу стягнення аліментів. В основу збільшення розміру аліментів не може бути покладено невиконання відповідачем обов`язків по утриманню дітей, внаслідок чого утворилася заборгованість. 

Отже, по суті рішення суду оскаржується лише в частині задоволення позовних вимог про зміну способу стягнення аліментів та стягнення пені за прострочення сплати аліментів і не оскаржується в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості зі сплати аліментів та штрафу у розмірі 3% річних.

У своєму відзиві адвокат Твердий Микола Кузьмович, діючий від імені ОСОБА_2 , просить у задоволенні скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Справу було призначено до апеляційного розгляду на 28.03.2023 року о 12-00 годині, однак сторони, які були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися та про причини неявки суд не повідомили. При цьому адвокат Вишковська Валентина Іванівна, діюча від імені відповідача ОСОБА_1 , подала заяву про розгляд справи за відсутності сторони відповідача, в якій також просить апеляційну скаргу задовольнити. Також до суду апеляційної інстанції з`явився й надавав пояснення адвокат Твердий Микола Кузьмович, діючий від імені позивачки  ОСОБА_2 . У зв`язку з цим апеляційний суд вважає причину неявки в судове засідання вказаних осіб неповажною, вважає, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка вказаних осіб не перешкоджає розгляду справи, а тому ухвалив розглянути справу за їх відсутності. 

       Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 

Фактичні обставини, встановлені судом

З матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне.

Відповідно до копії рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 10.01.2018 року у справі № 572/3036/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу сторони по справі перебували між собою в шлюбі з 03.10.2008 року, шлюб вказаним рішенням було розірвано (а.с.11).

Вказаним рішенням також встановлено, що від шлюбу сторони мають двох дітей: сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказане підтверджується також копіями Свідоцтв про народження дітей. Причиною розірвання шлюбу стало те, що між сторонами склалися неприязні стосунки, сім`я існує формально (а.с.9, 10).

Відповідно до судового наказу від 23 серпня 2018 року у справі № 572/2031/18, виданого Сарненським районним судом Рівненської області, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 були стягнуті аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі заяви до досягнення дітьми повноліття (а.с.12).
Із довідки-розрахунку заборгованості №8172 від 22.02.2022 року, складеної старшим державним виконавцем Сарненського відділу ДВС у Сарненському районі Рівненської області, вбачається таке:
--- станом на 01.02.2022 року заборгованість по аліментах з боку відповідача на користь позивачки склала 48 794,00 грн;
--- заборгованість зі сплати аліментів з урахуванням штрафу, винесеного державним виконавчем відповідно до ч.14 ст.71 Закону України "Про виконавче провадження", становить 58 552,80 грн;
--- нарахування заборгованості проводиться з 17.07.2018 року по 01.02.2022 року;
--- заборгованість за 2018 рік по сплаті аліментів склала 10 584,00 грн (за 6 місяців); вперше відповідач сплатив аліменти у розмірі 8 910,00 грн у червні 2019 року, після чого наступний раз він сплатив аліменти у серпні 2020 року в розмірі 3 996,00 грн. Більше у 2020 році аліменти він не сплачував, а почав щомісячно платити лише з вересня 2021 року у підвищеному розмірі: у вересні – 4 950,00 грн, у жовтні – 5 000,00 грн, у листопаді – 5 000,00 грн, у грудні – 4 999,00 грн. Станом на вересень 2021 року, коли відповідач почав щомісячно погашати заборгованість, остання складала більше 60 тисяч гривень(а.с.13-14).

Згідно іншої Довідки від 05.09.2022 року №28541 виконавчої служби судовий наказ № 572/2031/18 від 28.11.2018 року пред`явлено стягувачем до примусового виконання 27.12.2018 року (а.с.54).

Крім того, відповідно до іншої Довідки виконавчої служби від 01.09.2022 року №28051 протягом березня-серпня 2022 року відповідач проводив щомісячно сплату аліментів позивачці у розмірі від 5 000 грн до 10000 грн (а.с.46).

Згідно довідки, яка видана командиром військової частини за №1021 від 02 червня 2022 року, ОСОБА_1 перебуває на військові службі у військовій частині НОМЕР_1 з 13 березня 2022 року по даний час (а.с.46).

       Нормативно-правове обґрунтування 

Відповідно до ч.ч.1 і 2 ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно з ч.1 ст.8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

За змістом ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. 

Згідно з ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Відповідно до ст.182 СК України:
--- при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення (частина 1);
--- розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (частина 2).

Відповідно до положень статей 183, 184 СК України суд за заявою одержувача може визначити розмір аліментів у вигляді частки від заробітку (доходу) матері, батька дитини або у твердій грошовій сумі.

Таким чином, підстави визначення розміру аліментів у частках від заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст.182 СК України, так і положень ст.ст.183, 184 СК України.

Статтею 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У своїй постанові від 14.11.2018 року у справі № 372/2393/17 Верховний Суд зробив такий правовий висновок: "Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених статтями 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.
З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).
Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 "Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів", стаття 183 "Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини", стаття 184 "Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі").
Розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми закону належить виключно суду.
Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13.
Таким чином, вимога одержувача аліментів про зміну способу їх стягнення може мати місце і внаслідок виникнення необхідності у збільшенні розміру аліментів.
Водночас, правомірність такого способу захисту встановлюється судом з урахуванням фактичних обставин справи та залежить від наявності відповідних підстав, передбачених положеннями статей 182-184, 192 СК України".

Відповідно до положень ст.196 СК України:
--- у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості (частина 1);
--- у разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження", максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження" (частина 2).

Згідно з ч.14 ст.71 Закону України "Про виконавче провадження":
--- за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 20 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів;
--- за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за два роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 30 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів;
--- за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів;
--- у подальшому постанова про накладення штрафу у розмірі, визначеному абзацом першим цієї частини, виноситься виконавцем у разі збільшення розміру заборгованості боржника на суму, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік;
--- суми штрафів, передбачених цією частиною, стягуються з боржника у порядку, передбаченому цим Законом, і перераховуються стягувачу.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У своїй постанові від 14.12.2020 року у справі № 661/905/19 Верховний Суд зробив такий, вказаний нижче, правовий висновок.
Неустойка (пеня) – це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання – сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.
Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.
Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо).
Тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи.
На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин.
Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів.

У зв`язку з викладеним Верховний Суд у вказаній постанові уточнив висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 572/1689/16-ц, зазначивши, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи, а не у всіх випадках, крім несвоєчасної виплати заробітної плати, затримки або неправильного перерахування аліментів банками.

Позиція суду апеляційної інстанції

Щодо зміни способу стягнення аліментів

Суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи й дав належну оцінку зібраним у справі доказам, а тому прийшов до вірного висновку про те, що стягувачка ОСОБА_2 , як одержувач аліментів, має право на звернення до суду з позовом про зміну способу стягнення аліментів, визначеного рішенням суду, з твердої грошової суми на частку від доходу. Це її право передбачено ч.3 ст.181 СК України. Вона посилалась, зокрема, і на те, що відповідач нелегально працює в м. Києві будівельником. Суд враховував, що вказаний розмір аліментів, який вона просить (1/3 частина від заробітку відповідача щомісяця), відповідно до змісту ст.183 СК України, не є завищеним та буде забезпечувати належний рівень життя двох неповнолітніх дітей. Суд обґрунтовано зазначив, що в ході розгляду справи не встановлено наявності у відповідача інших утриманців або наявності інших обставин, що перешкоджають стягненню на даний час з останнього аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей, через що є можливим визначення розміру аліментів, що стягуються з відповідача, у частці від заробітку останнього. А згідно із постановою Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі №759/10277/18 обирати спосіб стягнення аліментів є виключним правом одержувача аліментів.

Таким чином, в частині зміни способу стягнення аліментів рішення суду є законним та обґрунтованим.

Щодо стягнення пені

Апеляційний суд не може повністю погодитися з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовної вимоги про стягнення пені як відповідальності за прострочення сплати аліментів, оскільки до нього він дійшов при неповному з`ясуванні обставин справи та порушенні норм матеріального права.

Як встановлено, підставою для стягнення аліментів є судовий наказ від 23 серпня 2018 року у справі № 572/2031/18. 

Тобто, відповідач не був повідомлений про розгляд вказаної справи № 572/2031/18. 

Як зазначено в апеляційній скарзі, відповідач з позивачкою продовжував жити однією сім`єю і після розірвання шлюбу (2018 рік) до січня 2021 року за адресою АДРЕСА_1 . Весь цей час діти перебували на його утриманні і про існування судового наказу про стягнення аліментів, як вказує відповідач, йому відомо не було. Відповідач тоді не був офіційно працевлаштований, заробляв підробітками. Як тільки відповідач дізнався про існування заборгованості по аліментах, він відразу почав сплачувати кошти на відповідні рахунки, заборгованість станом на сьогодні ним погашається і буде погашена, адже він не заперечує свого обов`язку щодо утримання дітей. 

Однак, зазначене не у повній мірі відповідає матеріалам справи та зібраним доказам, адже із Розрахунку заборгованості вбачається, що вже у липні 2019 року відповідачу було відомо про стягнуті з нього аліменти, оскільки він погасив частково заборгованість на суму 8 910,00 грн, яка на той час була у розмірі близько 21 тисячі гривень. 

Тобто, на думку апеляційного суду, як мінімум з липня 2019 року відповідач був обізнаний з судовим рішенням про стягнення з нього аліментів, почав частково погашати заборгованість, але у більшій частині не погасив її повністю, заборгованість й надалі зростала, адже станом на вересень 2021 року, коли він почав щомісячно погашати заборгованість, остання складала більше 60 тисяч гривень.

Позивачкою надано свій Розрахунок пені за прострочені платежі по аліментах, відповідно до якого розмір пені складає 419 157,80 грн. Відтак, як вважав суд, позивачка має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення (з урахуванням вимог ч.1 ст.196 СК України, тобто, не більше 100 відсотків заборгованості, яка утворилась станом на 1 лютого 2022 року), а тому суд позовні вимоги в цій частині задовольнив, стягнувши пеню в розмірі 48 794,00 грн.

Суд апеляційної інстанції враховує, що загальна сума неустойки (пені) за період з липня 2019 року (коли відповідач дізнався про наявність заборгованості по аліментах) по 01 березня 2022 року складає більше 100 тисяч гривень і вона обрахована за формулою: 
p = (A1 х 1% х Q1) + (A2 х 1% х Q2) + ……….(An х 1% х Qn),
де p – загальна сума пені за несплату або прострочення сплати аліментів, обраховується позивачем на момент подачі позову; 
A1 – нарахована сума аліментів за перший місяць; 
Q1 – кількість днів прострочення сплати суми аліментів за перший місяць; 
A2 – нарахована сума аліментів за другий місяць; 
Q2 – кількість днів прострочення сплати аліментів за другий місяць; 
An – нарахована сума аліментів за останній місяць перед подачею позову; 
Qn – кількість днів прострочення сплати аліментів за останній місяць. 

Стягуючи пеню в розмірі 48 794,00 грн, суд першої інстанції не врахував положення ч.1 ст.196 СК України про зменшення розміру пені на суму штрафу, застосованого відповідно до ч.14 ст.71 Закону України "Про виконавче провадження". 

У справі встановлено, що державним виконавцем було застосовано штраф у розмірі 9 758,80 грн і на вказану суму розмір пені зменшений не був.

Таким чином, згідно з ч.1 ст.196 СК України до стягнення у вигляді пені підлягає сума коштів у розмірі 39 035,20 грн (48 794,00 грн – 9 758,80 грн). 

З огляду на зазначене, відповідно до п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України, рішення суду в частині стягнення пені слід змінити, зменшивши розмір стягнутої з відповідача на користь позивачки пені за прострочення сплати аліментів з 48 794,00 грн до 39 035,20 грн.

В решті доводи апеляційної скарги до уваги не приймаються, як такі, що не обґрунтовані вимогами закону, належними доказами і такі, що висновки суду не спростовують.
Зокрема не можуть бути прийняті до уваги посилання скаржника на неврахування судом відсутності вини відповідача у виникненні заборгованості по сплаті аліментів, що звільняє останнього від сплати пені за прострочення сплати аліментів.
При цьому суд апеляційної інстанції виходить з того, що із Розрахунку заборгованості вбачається, що вже у липні 2019 року відповідачу було відомо про стягнуті з нього аліменти, оскільки він погасив частково заборгованість на суму 8 910,00 грн, яка на той час була у розмірі близько 21 тисячі гривень. Отже, як мінімум з липня 2019 року відповідач був обізнаний з судовим рішенням про стягнення з нього аліментів, почав частково погашати заборгованість, але у більшій частині не погасив її повністю, заборгованість й надалі зростала, адже станом на вересень 2021 року, коли він почав щомісячно погашати заборгованість, остання складала більше 60 тисяч гривень. Тобто, наявна вина відповідача у виникненні заборгованості по сплаті аліментів. 
Також, підлягають відхиленню й посилання скаржника на недоведення позивачкою підстав для зміни способу стягнення аліментів. 
При цьому апеляційний суд враховує те, що, як вже було зазначено, стягувачка ОСОБА_2 , як одержувач аліментів, має право, згідно ч.3 ст.181 СК України, на звернення до суду з позовом про зміну способу стягнення аліментів, визначеного рішенням суду, з твердої грошової суми на частку від доходу. Суд обґрунтовано враховував, що вказаний розмір аліментів, який вона просить (1/3 частина від заробітку відповідача щомісяця), відповідно до змісту ст.183 СК України, не є завищеним та буде забезпечувати належний рівень життя двох неповнолітніх дітей. 

Висновки суду апеляційної інстанції

З огляду на зазначене, відповідно до п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду в частині стягнення пені – змінити, зменшивши розмір стягнутої з відповідача на користь позивачки пені за прострочення сплати аліментів з 48 794,00 грн до 39 035,20 грн. В частині вирішення вимоги про зміну способу стягнення аліментів вказане рішення, відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ч.1 ст.375 ЦПК України, слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Вишковської Валентини Іванівни, діючої від імені ОСОБА_1 , задовольнити частково.

       Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від  01 грудня 2022 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пені за прострочення сплати аліментів змінити, зменшивши розмір стягнутої пені за прострочення сплати аліментів з 48 794,00 грн до 39 035,20 грн.

       Це ж рішення суду в частині вирішення вимоги ОСОБА_2 до  ОСОБА_1  про зміну способу стягнення аліментів залишити без змін. 

       Це ж рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості зі сплати аліментів та штрафу у розмірі 3% річних в апеляційному порядку не переглядалось, як таке, що не оскаржувалось.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Дата складення повного тексту постанови – 28 березня 2023 року.

Головуючий                                                 Майданік В.В. 

Судді:                 Ковальчук Н.М.
                               
Хилевич С.В.