Постанова
Іменем  України 
 
28 березня 2023 року
м. Київ
 
справа № 521/4839/21
провадження № 61-11877св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю.,                    Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Фомін Андрій Ігорович, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2021 року у складі судді                            Сегеди О. М. та постанову Одеського апеляційного суду від 27 жовтня 2022 року у складі колегії суддів: Дришлюка А. І., Драгомерецького М. М.,                   Громіка Р. Д.,
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                ОСОБА_2 про визнання договору дійсним.
На обґрунтування позовних вимог зазначив, що 12 листопада 1998 року між ним та відповідачем було укладено договір № 98-841 від 12 листопада 1998 року щодо купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 29,8 кв.м, яка складається з однокімнатної квартири, житловою площею 15,5 кв.м, а також кухні, коридору та санвузла.
Даний договір був зареєстрований на Одеській Універсальній біржі «Вітязь» в журналі реєстрації договорів купівлі-продажу нерухомості за реєстровим номером 98-841 від 12 листопада 1998 року. 
Позивач вказує, що квартиру він придбав за 27 000,00 грн, які були сплачені ОСОБА_1 та отримані  ОСОБА_2 .
Цього ж дня 12 листопада 1998 року Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу за позивачем було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , запис в реєстровій книзі № 23.
Таким чином, позивач з 1998 року є власником вказаної квартири, регулярно сплачує комунальні платежі та утримує квартиру в належному санітарно-технічному стані.
Разом з тим, коли у позивача виникла необхідність продати належну йому на праві власносності квартиру, жодний нотаріус, до якого він звертався, відмовлялись посвідчувати договір купівлі-продажу, оскільки договір купівлі-продажу, за яким він набув право власності у 1998 році, не був посвідчений нотаріально, тобто з підстав недодержання свого часу нотаріальної форми угоди, яка відповідно до чинного законодавства підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню. 
Позивач вказує, що на час укладання договору купівлі-продажу у 1998 році, ні він, ні відповідач не знали про те, що такий договір у відповідності до статті 47 Цивільного кодексу Української РСР (1963 року) підлягав нотаріальному посвідченню, оскільки на той час також був чинним Закон України «Про товарну біржу», який урегульовував реєстрацію правочинів на біржі.
З урахуванням викладених обставин позивач просив суд визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомості № 98-841 від 12 листопада 1998 року стосовно квартири АДРЕСА_1 , укладений на Одеській Універсальній біржі «Вітязь» та зареєстрований в журналі реєстрації договорів купівлі-продажу нерухомості за реєстровим номером 98-841 від 12 листопада 1998 року.
Короткий зміст заочного рішення суду першої інстанції
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним залишено без задоволення.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що укладений 12 листопада 1998 року між сторонами договір № 98-841 щодо купівлі-продажу квартири нотаріально не посвідчений, а позивач не надав суду доказів навмисного ухилення відповідачки від нотаріального оформлення угоди. 
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 адвоката Фомін А. І.  оскаржив його в апеляційному порядку.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Одеського апеляційного суду від 27 жовтня 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Фоміна А. І. залишено без задоволення, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2021 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права. 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
28 листопада 2022 року  ОСОБА_1 в особі представника - адвоката               Фоміна А. І. звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 27 жовтня 2022 року.
В касаційній скарзі заявник просить суд скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове про задоволення позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій ухвалені судові рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.
Доводи інших учасників справи
 
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Статтею 388 ЦПК Українипередбачено, що судом касаційної інстанції                                              у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 грудня 2022 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи. 
 
13 січня 2023 року матеріали цивільної справи надійшли на адресу Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 12 листопада 1998 року між ОСОБА_1 та               ОСОБА_2 на Одеській Універсальній біржі «Вітязь» було укладено у письмовій формі договір купівлі-продажу № 98-841, за умовами якого ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 29,8 кв.м, при цьому відповідачка отримала грошові кошти та передала позивачу зазначену квартиру.
17 листопада 1998 року договір купівлі-продажу нерухомого майна за                            № 98-841 від 12 листопада 1998 року, а саме - квартири АДРЕСА_1 був зареєстрований в Одеському міському бюро технічної інвентарізації та реєстрації об`єктів нерухомості.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржені судові рішення судів попередніх інстанцій відповідають.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
У відповідності до статті 5 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.
 
Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.
 
Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
 
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно з пунктом 4 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року (далі - ЦК України), що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.
Оскільки спірний договір купівлі-продажу укладений та зареєстрований на Одеській Універсальній біржі «Вітязь» 12 листопада 1998 року, то при вирішенні спору підлягають застосуванню положення Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК Української РСР), Закон України «Про власність», Закон України «Про товарну біржу».
Відповідно до статті 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом.
Згідно із статтею 1  Закону  України  «Про  товарну  біржу» (в редакції на час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири) товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має  за  мету надання послуг в укладенні біржових угод,  виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування  і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій. Крім того,  статтею 2 Закону встановлено, що основними принципами діяльності товарної  біржі є рівноправність учасників біржових торгів, застосування вільних (ринкових) цін, публічність проведення біржових торгів. 
 
На товарних біржах здійснюються біржові операції, які повинні відповідати сукупності вимог, установлених статтею 15 Закону, згідно з якою угода вважається укладеною на біржі: якщо вона являє собою купівлю-продаж,  поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; якщо її учасниками є члени біржі; якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. 
 
При цьому слід зазначити, що чинним законодавством України на момент вчинення правочину не було передбачено такої форми угоди, як біржова.
 
Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.
 
Згідно зі статтею 41 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.
 
Відповідно до  статті 42  ЦК Української РСР угоди можуть укладатися усно або  в письмовій формі (простій чи нотаріальній). 
 
Водночас згідно зі статтею 47 ЦК Української РСР нотаріальне посвідчення угод   обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі.  Недодержання в цих випадках  нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди.
 
За змістом статей 128, 153 ЦК Української РСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.
 
Відповідно до статті 224 ЦК Української РСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму.
 
Статтею 227 ЦК Української РСР передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування.
 
Відповідно до статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) угоди, зареєстровані на біржі, не  підлягають  нотаріальному посвідченню.
 
Таким чином, у період укладання оспорюваного договору купівлі-продажу існувала колізія у чинному законодавстві, оскільки згідно зі статтями 224, 227 ЦК Української РСР договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Проте, згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу», біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню.
 
Положення статті 227 ЦК Української РСР спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири). Тобто, правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як стаття 15 Закону України «Про товарну біржу» закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього випливає, що положення статті 15 Закону України «Про товарну біржу» по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Тобто, закон спеціальний переважає закон загальний.
 
Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 26 листопада 2018 року в справа № 205/8493/16-ц (провадження № 61-40951св18), від 01 квітня 2020 року в справі № 754/1466/15-ц (провадження № 61-11804св18), від 21 липня 2021 року в справі № 640/3509/19 (провадження                                             № 61-10287св20).
 
Крім того, Пленум Верховного Суду України у своїй постанові «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28 липня 1978 року                № 3 (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 25 грудня 1992 року № 13 та від 25 травня 1998 року № 15) роз`яснив, що з підстав недодержання нотаріальної  форми визнаються недійсними тільки ті угоди, які відповідно до чинного  законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини. 
 
Таким чином, угоди щодо придбання на біржових торгах жилого будинку (квартири) чи його (її) частини вимагають оформлення в нотаріальній формі.
 
Ураховуючи вищевикладене, немає різниці, де фізичні або юридичні особи уклали угоду - на біржі чи поза нею. Тому необхідно дотримуватися законодавчо встановленої форми угод про відчуження нерухомого майна незалежно від місця, де ці угоди укладаються. 
 
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21 липня 2021 року в справі № 640/3509/19 (провадження № 61-10287св20).
 
Крім того, частиною другою статті 220 ЦК України встановлено, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
 
У постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 389/122/16ц (провадження № 61-12634св18) зазначено, що для визнання судом угоди дійсною повинен мати місце не лише факт повного чи часткового виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, а також факт ухилення іншою стороною від нотаріального оформлення угоди.
 
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідачка ОСОБА_2 у теперішній час не бажає посвідчити зазначений договір в нотаріальній конторі, доказів навмисного ухилення її від нотаріального оформлення угоди позивач суду не надав. 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).
 
Установивши, що спірний договір-купівлі продажу квартири нотаріально посвідчений не був, а доказів навмисного ухилення  ОСОБА_2 від нотаріального оформлення угоди позивач суду не надав,суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у позові.
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення судів попередніх інстанцій ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Верховний Суд встановив, що оскаржені судові рішення судів попередніх інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення судів попередніх інстанцій - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Фоміним Андрієм Ігоровичем, залишити без задоволення.
 
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 27 жовтня 2022 рокузалишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Cудді:                                                                                               Є. В. Коротенко
 
  А. Ю. Зайцев 
 
  М. Ю. Тітов