Номер провадження: 22-ц/813/2907/23
Справа № 495/2257/21
Головуючий у першій інстанції Шевчук Ю. В.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.01.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Гірняк Л.А., 
       Цюри Т.В..,
               за участю секретаря Хухрова С.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шаркевича Віктора Трохимовича на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10 січня 2022 року, ухваленого під головуванням судді Шевчук Ю.В., у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна Акціонерна Страхова Компанія «ОРАНТА» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

                                  встановив: 

01.04.2021 року представник Публічного акціонерного товариства «Національна Акціонерна Страхова Компанія «ОРАНТА» (далі – ПАТ «НАСК «ОРАНТА») звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі – ДТП) в порядку регресу у розмірі 63 000 грн. (а.с.1-3).
В обґрунтування поданого позову представник позивача ПАТ «НАСК «ОРАНТА» зазначав, що 26.04.2017 року між ОСОБА_2 та ПАТ «НАСК «ОРАНТА» укладений договір АК/2992294 (поліс «автоцивілка»), предметом якого є страхування цивільно-правової відповідальності власників (водіїв) наземного транспортного засобу «ВАЗ», д.н.з. НОМЕР_1 (а.с.5).
23.03.2018 року сталася ДТП за участю автомобіля «ВАЗ», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , та автомобіля «MAN», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 .
В подальшому, постановою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26.06.2018 року ОСОБА_1 був визнаний винним у вчиненні вказаного адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП (а.с.17).
Автомобіль постраждалого ОСОБА_3 був застрахований в ПАТ «АСК «Інго Україна» за договором добровільного страхування №ВВ294594 від 17.03.2018 року (а.с.11-14), внаслідок чого страховиком було сплачено на ремонт автомобіля «MAN», д.н.з. НОМЕР_2 - 65 000 грн (а.с.32-33).
Відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування», ст. 993 ЦК України до страховика (в даному випадку - ПАТ «АСК «Інго Україна»), який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат, переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.
Згідно полісу №АК/2992294 ліміт відповідальності страховика (ПАТ «НАСК «ОРАНТА») становить 100 000 грн., франшиза 2 000 грн. На підставі вищевикладеного, ПАТ «АСК «Інго Україна» звернулось до ПАТ «НАСК «ОРАНТА» із вимогою про виплату страхового відшкодування №690/05/19 від 18.03.2019 року, внаслідок чого, останнє на підставі страхового акту №ОЦВ-Р-19-29-4572/1 від 23.04.2019 року виплатило ПАТ «АСК «Інго Україна» 63 000,00 грн.
Крім того, відповідно до вищезгаданої постанови Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26.06.2018 року, ОСОБА_1 перебував у стані алкогольного сп`яніння.
Відповідно до ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (в даному випадку ПАТ «НАСК «ОРАНТА»), після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, зокрема, якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного сп`яніння.
Виходячи з того, що у добровільному порядку відповідач ОСОБА_1 повернення грошових коштів позивачу не здійснив, представник позивача звернувся до суду за захистом своїх законних прав та інтересів.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10.01.2022 року позовні вимоги ПАТ «НАСК «ОРАНТА» було задоволено (а.с.76-82). 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «НАСК «ОРАНТА» страхове відшкодування у порядку регресу в розмірі 63 000 грн., а також судові витрати у розмірі 2 270 грн.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Шаркевич В.Т. ставить питання про скасування рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10.01.2022 року, та просить ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ПАТ «НАСК «ОРАНТА», посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (а.с.91-93).
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Вирішуючи питання про слухання справи в прядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засідання (а.с.108-110,117). 
Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).        
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Таким чином, розгляд даної справи здійснений 21.12.2022 року в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, у відсутність учасників справи, оскільки учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання належним чином, про що вказано вище. У зв`язку із відпусткою судді Цюри Т.В. з 26.12.2022 року по 13.01.2023 року (а.с.120), повний текст судового рішення складений 16.01.2023 року.

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні. 

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції понад пів року (а.с.105), від учасників справи не надходило заяв або клопотань про відкладення слухання справи, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, у відсутність учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови у задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи позов ПАТ «НАСК «ОРАНТА» суд першої інстанції виходив із того, що до ПАТ «НАСК «ОРАНТА» перейшло право вимоги у порядку суброгації, а відтак сума виплаченого страхового відшкодування у розмірі 63000 грн., підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача саме в порядку суброгації, адже така сума стягнення заявлена і в позовній заяві і в платіжному дорученні №25200 від 11.05.2019 року, і в страховому акті №ОЦВ-Р-19-29-4572/1, відповідно до яких саме таку суму було перераховано позивачем на користь ПАТ «АСК «Інго Україна».
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про страхування», страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Тлумачення ст. 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право – обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання, його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
За змістом ч. 2 ст. 8 Закону України «Про страхування», страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.
У ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.
За змістом до п.1 ч. 2 ст. 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.
Відповідно до ч. 1 ст. 1166 цього Кодексу майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його виконанням страховиком завдавача шкоди замість самого завдавача.
Відповідно до п.1 22.1. ст. 22 вищезгаданого Закону визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Підстави та порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, та шкоди, завданої внаслідок взаємодії цих джерел, визначені ст.ст. 1187, 1188 ЦК України.
За загальним правилом майнова шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч.2 ст. 1187 ЦК України).
Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт необхідних для відновлення пошкодженої речі.

У відповідності до ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у ст. 35 цього Закону, повідомлення про ДТП, але не пізніше як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування та виплатити його, що визначено п. 36.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Тобто, ст.38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і ст. 993 ЦК України та ст.27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини.
Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18).
Згідно до ч. 4 ст. 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування здійснюється страховиком у межах страхової суми, яка встановлюється у межах вартості майна на момент укладення договору.
За змістом ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлено законом.
Відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяння шкоди.

За змістом ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.
Під час суброгації нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникає, відбувається заміна кредитора: потерпілий, яким є страхувальник або вигодонабувач, передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди.
Суброгація допускається у договорах майнового страхування, правовою підставою її застосування є ст. 993 ЦК України та ст.27 Закону України «Про страхування». Право регресу регулюється частиною першою статті 1191 ЦК України.
Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/9320/15-ц (провадження № 61-7833св18).
За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що в даному випадку правовідносини виникли між позивачем і відповідачем у зв`язку з виплатою першим на користь потерпілого страхового відшкодування - суброгації.

Стосовно доводів апелянта про те, що суд першої інстанції не у повному обсязі дослідив обставини скоєного ДТП, то апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що суд позбавлений процесуального права давати правову оцінку постанові Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26.06.2018 року, оскільки вона набрала законної сили та не оскаржена в апеляційному порядку Обставини, зазначені та встановлені у цій постанові не підлягають доказуванню в силу вимог ч.4 ст.82 ЦПК України.
Крім того, стосовно твердження апелянта, що у матеріалах справи відсутні докази його вини у вчиненні ДТП і провадження стосовно нього закрито на підставі п.7 ст.247 КУпАП, також не заслуговують на увагу, оскільки із положень ст. 38 КУпАП вбачається, що її застосування можливе лише у випадку наявності вини особи у вчиненні правопорушення, адже у разі відсутності вини особи в порушенні провадження у справі підлягає припиненню на підставі п. 1 ч.1 ст. 247 КУпАП через відсутність події і складу адміністративного правопорушення. Відтак така обставина, як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених КУпАП, не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в порушенні закону.
Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 29 квітня 2020 року (справа №686/4557/18) згідно з якою «закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених ст.38 КУпАП, не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні адміністративного правопорушення».
З точки зору матеріального (сутнісного) підходу реабілітуючими визнаються обставини, за яких особа вважається непричетною до адміністративного правопорушення (у зв`язку із чим відновлюються її добре ім`я, репутація), а нереабілітуючими – обставини, за яких має місце винуватість особи, але через передбачені законом обставини вона звільняється від адміністративної відповідальності.

Доводи ОСОБА_1 про те, що представнику ПАТ «НАСК «ОРАНТА» - Галіч Ж.В. не надано право звертатись до суду з позовом, також спростовуються довіреністю, яка міститься в матеріалах справи, видана ПАТ «НАСК «ОРАНТА» на ім`я ОСОБА_4 , з якої вбачається, що остання має право представляти інтереси вищезазначеного товариства в судах різних інстанцій, крім того подавати позови, клопотання, та підписувати їх (а.с.39).

Стосовно доводів заявника апеляційної скарги, про те, що справу розглянуто за відсутності позивача, то апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що у суді першої інстанції 10.01.2022 року розгляд справи відбувався за участю представника ОСОБА_1 – адвоката Шаркевича В.Т., який діяв на підставі договору про надання правової допомоги та ордеру серії №631218 від 21.07.2021 року (а.с.57, 58, що також підтверджується протоколом та журналом судового засідання (а.с.58, 73-74), крім того, вказаний представник подавав заяви та відзив від його імені на протязі усього часу розгляду справи (а.с.51,54-55,69-70). Крім того, у матеріалах справи наявні розписки ОСОБА_1 , що свідчать про його обізнаність про наявне судове провадження (а.с.53,72).
Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення прийняте у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване судове рішення - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,
постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шаркевича Віктора Трохимовича залишити без задоволення.
Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 16.01.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                С.М. Сегеда        

               Л.А. Гірняк

               Т.В. Цюра