ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2023 року	Львів	Справа № 460/15019/21 пров. № А/857/15258/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                          Іщук Л.П., 
суддів                                                             Обрізка І.М., Шинкар Т.І.,

розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2022 року, ухвалене суддею Нор У.М. у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження в м. Рівне, повний текст рішення складено 23.08.2022, у справі №460/15019/21 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє вимог на предмет спору, Ліквідаційна комісія Управління Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування висновку, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

03.11.2021 ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Міністерства внутрішніх справ України, в якому просить визнати протиправним та скасувати висновок Міністерства внутрішніх справ України про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги відповідно до Закону України від 20.12.1990 № 565-ХІІ «Про міліцію» за результатами розгляду матеріалів щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності ОСОБА_1 від 29.09.2021 та зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України призначити і виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу відповідно до статті 23 Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990 № 565-ХІІ та «Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 № 850, в розмірі 288150,00 грн.
Ухвалою суду від 08.11.2021 залучено до участі у справі, як третю особу на стороні відповідача, яка не заявляє  самостійних вимог на предмет спору, Ліквідаційну комісію Управління Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2022 року позов задоволено: визнано протиправним та скасовано висновок Міністерства внутрішніх справ України про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги відповідно до Закону України від 20.12.1990 № 565-ХІІ «Про міліцію» за результатами розгляду матеріалів щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності ОСОБА_1 від 29.09.2021; зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України призначити і виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу відповідно до статті 23 Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990 № 565-ХІІ та «Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 № 850, в розмірі 288150,00 грн. 
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, з покликанням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 08.06.2021 у справі №620/202/19 та було помилково застосовано положення Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», які не підлягають застосуванню до цих правовідносин.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує проти її задоволення, покликаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, вважає його законним та обґрунтованим.
Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, в період з 28.12.1987 по 29.05.1989 ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ. Вказану обставину судом встановлено згідно записів № 2,3 трудової книжки НОМЕР_1 (а.с. 12) та довідки від 24.07.2019 № 3/2-3503 (а.с. 15). 
Довідкою про роботу в зоні відчуження від 05.06.2005 № 43/4-757, виданою відділом адміністративної служби міліції Управління МВС України в Рівненській області засвідчується, що ОСОБА_1 , працюючи в ОВС на посаді пожежника ВПЧ-7 в званні ст. сержанта в/с, в період з 20.05.88 по 21.06.88. та з 20.09.88 по 20.10.88 виконував службові обов`язки по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС в м. Чорнобиль Київської області. Отримав дозу радіаційного опромінення 0,66 рентген (а.с. 13). 
Виконання службових обов`язків по ліквідації наслідків аварії у 30-ти кілометровій зоні Чорнобильської АЕС в період з 20.05.88 по 21.06.88, з 20.07.88 по 20.08.88 та з 20.09.88 по 20.10.88 також підтверджується довідкою від 24.07.2019 № 3/2-3502 (а.с. 14).
Судом встановлено, що на засіданні Львівської регіональної міжвідомчої комісії № 05 від 24.05.19 розглянуто заяву ОСОБА_1 та зареєстровану в ЛРМЕК 20.05.19 його документацію на предмет встановлення причинного зв`язку захворювань, інвалідності і смерті з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на ЧАЕС та було встановлено діагноз: меланома шкіри поперекової ділянки зліва pT2N0M0 кл.гр.ІІ. Комісією зроблено висновок: захворювання пов`язане з виконанням службових обов`язків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (а.с. 20).
Позивачу з 06.06.19 встановлено 3 групу інвалідності, що підтверджується довідкою МСЕК серії 12ААБ № 502609 від 24.06.19 (а.с. 19), в якій також вказано, що захворювання пов`язане з виконанням службових обов`язків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.
Крім того, матеріали справи містять довідку серії АГ №0019985 від 24.06.19, якою визначено ступінь втрати професійної працездатності позивача у 50% з 06.06.19 довічно (а.с. 18).
Управлінням праці та соціального захисту населення Рівненського міськвиконкому 26.06.19 ОСОБА_1 було видано посвідчення серії НОМЕР_2 , про те, що він є інвалідом 3 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни – інвалідів війни (а.с. 21).
23.07.19 позивач звернувся з заявою до УМВС України в Рівненській області про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням йому третьої групи інвалідності внаслідок хвороби, пов`язаної з виконанням службових обов`язків (а.с. 16).
Ліквідаційною комісією УМВС України в Рівненській області було розглянуто подану заяву 15.08.19 згідно листа № 11/П-1191 та повідомлено позивача, що він не має права на отримання одноразової грошової допомоги (а.с. 22).
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 29.10.19 у справі № 460/2293/19, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24.02.20 (а.с. 23-30), визнано протиправною бездіяльність Ліквідаційної комісії УМВС України в Рівненській області щодо порядку розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення одноразової компенсації у зв`язку з встановленням третьої групи інвалідності внаслідок хвороби, пов`язаної з виконанням службових обов`язків, та зобов`язано Ліквідаційну комісію УМВС України в Рівненській області подати у відповідності до п. 8 «Поряду та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника поліції», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №850 від 21.10.15, подати до Міністерства внутрішніх справ України документи ОСОБА_1 про призначення одноразової грошової компенсації у зв`язку з встановленням третьої групи інвалідності внаслідок хвороби, пов`язаної з виконанням службових обов`язків.
Позивачем на адресу заступника голови Ліквідаційної комісії УМВС України в Рівненській області 04.08.20 повторно подано заяву (рапорт) про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з тим, що МСЕК встановило йому 3 групу інвалідності (а.с. 34). Окрім раніше поданих документів позивачем до заяви приєднано довідку № 08-2528 від 02.06.20 на підтвердження того, що він не отримував одноразову компенсацію учасникам ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (а.с. 35).
Листом Департаменту фінансово-облікової політики МВС України від 12.08.20 № 1/197 матеріали щодо призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги повернуті без прийняття рішення, як такі що не відповідають вимогам законодавства (а.с. 37-39).
Підставами повернення матеріалів ОСОБА_1 на призначення йому грошової допомоги є виявлення ряду їх недоліків та невідповідностей. Зокрема, Департаментом фінансово-облікової політики МВС України вказано, що медико-соціальна експертна комісія ОСОБА_1 проведена з порушенням п. 10 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.09 № 1317 «Питання медико-соціальної експертизи», оскільки при проведенні медико-соціальної експертизи ОСОБА_1 представники закладів охорони здоров`я МВС до складу комісії не запрошувалися, а також ОСОБА_1 не належить до категорії працівників міліції та до матеріалів призначення грошової допомоги ним не подано довідки форми № 158/о, затвердженої наказом МОЗ України від 30.07.2012 № 577. При цьому, вказано, що додана до матеріалів копія Експертного висновку Львівської регіональної міжвідомчої комісії від 24.05.2019 № 23207 не може бути врахована, оскільки подання такого документу порядком не передбачено. Повертаючи без виконання подані матеріали, відповідач також вказав на неможливість поширення на спірні правовідносини положень Закону № 565-ХІІ, оскільки обставини проходження позивачем служби в органах внутрішніх справ існували до моменту набуття цим законом чинності.
Дії Міністерства внутрішніх справ України щодо повернення без прийняття рішення заяви ОСОБА_1 від 04.08.20 про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням 3 групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ позивач оскаржив до суду.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 18.02.2021 у справі № 460/9658/20 (а.с. 40-43), яке набрало законної сили 14.06.2021 відповідно до ухвали Восьмого апеляційного адміністративного суду про повернення апеляційної скарги Міністерства внутрішніх справ України, визнано такі дії протиправними і зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення та виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням III групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ та за результатами її розгляду відповідно до пункту 9 Порядку та умов призначення і виплати одноразової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №850 від 21.10.2015, прийняти відповідне рішення.
Ліквідаційною комісією УМВС України в Рівненській області на виконання судового рішення у справі № 460/2293/19 був складений висновок від 12.08.21 про призначення одноразової грошової допомоги відповідно до Закону № 565-ХІІ (а.с. 48). Згідно вказаного висновку позивачу розраховано суму одноразової грошової допомоги у розмірі 288150,00 грн.
Вказаний висновок поданий Департаменту фінансів та облікової політики МВС України, у затвердженні якого було відмовлено.
Листом Департаменту фінансів та облікової політики МВС України № 1/160 від 25.08.2021 (а.с. 46-47) повідомлено позивача, що право на одноразову виплату мають працівники міліції та пенсіонери міліції на підставі ст. 23 Закону України «Про міліцію», який був введений в дію з 01.01.1991, а оскільки ОСОБА_1 був звільнений зі служби ще у 1989 році, тобто, до прийняття Закону України «Про міліцію», тому до факту встановлення інвалідності (2019 рік), на думку відповідача, не можуть бути застосовані, як норми цього Закону, так і Порядку № 850. Вказано також на неподання одночасно з матеріалами про призначення грошової допомоги довідки форми № 158/о, затвердженої наказом МОЗ України від 30.07.2012 № 577 та постанови військово-лікарської комісії, а також зауважено про неможливість врахування Експертного висновку Львівської регіональної міжвідомчої комісії від 24.05.2019 № 23207. Зазначено про порушення пункту 10 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1317 «Питання медико-соціальної експертизи», оскільки при проведенні медико-соціальної експертизи ОСОБА_1 представники закладів охорони здоров`я МВС до складу комісії не запрошувалися.
Позивач, вважаючи, що він має право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до статті 23 Закону України «Про міліцію» і на розгляд Ліквідаційної комісії УМВС України в Рівненській області ним були подані усі необхідні документи, визначені Порядком, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 № 850, просить суд визнати протиправним та скасувати висновок про відмову у затвердженні висновку про виплату йому одноразової грошової допомоги та зобов`язати МВС України призначити і виплатити одноразову грошову допомогу у розмірі 288150,00 грн.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач неодноразово вчиняв протиправні дії щодо призначення одноразової грошової допомоги позивачу у зв`язку з встановленням інвалідності, що підтверджено судовими рішеннями у справі № 460/2293/19 та № 460/9658/20, які набрали законної сили, та позивачем виконано всі умови, визначені законом для затвердження МВС України висновку щодо призначення такої допомоги, тому слід зобов`язати відповідача прийняти рішення про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням позивачу ІІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 № 850.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений, як Конституцією, так і Законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Зазначені норми означають, що з метою гарантування правового порядку в Україні кожен суб`єкт приватного права зобов`язаний добросовісно виконувати свої обов`язки, передбачені законодавством, а у випадку невиконання відповідних приписів - зазнавати встановлених законодавством негативних наслідків.
У той же час, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно із частиною п`ятою статті 17 Конституції України Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. 
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон №580-VIII), відповідно до частини 1 статті 97 якого одноразова грошова допомога в разі загибелі (смерті), визначення втрати працездатності поліцейського (далі - одноразова грошова допомога) є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, яка призначається і виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання.
Відповідно до абзаців 2, 3 пункту 15 Прикінцевих та Перехідних положень Закону №580-VIII за колишніми працівниками міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені цим Законом для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей, інших осіб. Право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України «Про міліцію», зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».
Вказаними абзацами пункт 15 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №580-VIII доповнено згідно із Законом №900-VIII від 23.12.15, який прийнято з метою відновлення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їхніх сімей, реалізації конституційних принципів рівності, справедливості, пропорційності й недискримінаційності під час унормування Законом соціального й правового захисту як поліцейських, так і колишніх працівників міліції, у тому числі пенсіонерів, інвалідів, а також членів їх сімей, інших осіб.
Таким чином, особа, яка втратила працездатність у зв`язку з проходженням служби в органах внутрішніх справ не повинна позбавлятися права на отримання одноразової грошової допомоги та ставитися у менш вигідне становище порівняно з працівниками міліції, які змогли реалізувати своє право після звільнення з органів внутрішніх справ, або поліцейськими, які втратили працездатність під час проходження служби в поліції.
До набрання чинності Законом №580-VIII порядок виплати одноразової грошової допомоги врегульовувався нормами статті 23 Закону України «Про міліцію» та Порядком та умовами призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року №850 (далі – Порядок №850).
Так, відповідно до частини 6 статті 23 Закону України «Про міліцію» (в редакції Закону України від 13.02.2015 №208-VIII, який набрав чинності 12.03.2015, у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше, ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров`я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.
Отже, право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 23 Закону України «Про міліцію», зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію» ( Порядок № 850 ).
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постановах від 07.03.18 у справі №464/5571/16-а, від 21.06.18 у справі №822/31/18, від 28.08.18 у справі №804/6297/17, від 05.11.19 у справі №405/705/17 (2-а/405/30/17).
Відповідно до пункту 2 Порядку № 850 днем виникнення права на отримання грошової допомоги у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності є дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності.
Згідно з пунктом 3 Порядку №850 грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше, ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ.
В місячний строк після надходження зазначених у пункті 8 Порядку № 850 документів  приймається рішення про призначення або у випадках, передбачених пунктом 14 цих Порядку та умов, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилається разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови. 
Таким чином, з вищенаведених норм встановлено, що за колишніми працівниками міліції, яким встановлено інвалідність внаслідок захворювання чи встановлено інвалідність, що пов`язана з проходженням служби в органах внутрішніх справ, зберігається право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про міліцію», виплата якої здійснюється відповідно до Порядку №850. І таке право обумовлене наявністю визначених законодавством підстав, зокрема, що захворювання особи, яка звернулась про виплату допомоги, повинно бути пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ.
Обов`язок з прийняття рішення про призначення чи відмову в призначенні грошової допомоги покладено саме на Міністерство внутрішніх справ України.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 13 березня 2018 року у справі №822/2597/17, від 21 червня 2018 року у справі №822/31/18, від 28 серпня 2018 року у справі №804/6297/17, від 28 серпня 2018 року у справі №822/3475/17, від 7 вересня 2018 року у справі №357/9387/16-а, від 19 вересня 2018 року у справі №750/2250/17, від 19 вересня 2018 року у справі №530/1280/17, від 19 вересня 2018 року у справі №806/1200/16, від 18 жовтня 2018 року у справі №369/13187/17, від 18 жовтня 2018 року у справі №809/395/18, від 29 жовтня 2018 року у справі №806/881/18, від 14 листопада 2018 року у справі №821/182/18, від 11 грудня 2018 року у справі №379/497/17, від 31 січня 2019 року у справі №822/1883/18, від 20 лютого 2019 року у справі №822/1883/18, від 31 березня 2020 року у справі №824/1046/17-а, від 22 вересня 2022 року у справі №380/12913/21, від 13 жовтня 2022 у справі №380/13558/21, які в силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України враховуються апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.
Відповідно до пункту 7 Порядку №850 працівник міліції, якому призначається грошова допомога у разі встановлення інвалідності чи часткової втрати працездатності без установлення інвалідності, подає за місцем служби такі документи: - заяву (рапорт) про виплату грошової допомоги у зв`язку з установленням інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності за формою згідно з додатком до цих Порядку та умов; - довідку медико-соціальної експертної комісії про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках).
До заяви додаються копії: довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією; постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; акта розслідування нещасного випадку та акта, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва) працівника міліції, зокрема про те, що воно не пов`язане з учиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, за формою, що затверджується МВС; сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; документа, що підтверджує реєстрацію у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (сторінки паспорта громадянина України - для особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомила про це відповідному контролюючому органу і має відповідну відмітку у паспорті громадянина України).
Як встановлено, в період з 28.12.1987 по 29.05.1989 ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ, що визнається сторонами та підтверджується належними та допустимими доказами. Органи внутрішніх справ УРСР діяли в підпорядкуванні МВС СРСР, Міністерство внутрішніх справ України є правонаступником МВС УРСР.
Відповідно до положень Закону України «Про правонаступництво України» №1543-XII від 12.09.1991 органи державної влади і управління, органи прокуратури, суди та арбітражні суди, сформовані на підставі Конституції (Основного Закону) Української РСР, діють в Україні до створення органів державної влади і управління, органів прокуратури, судів та арбітражних судів на підставі нової Конституції України.
Конституційним Судом України у рішенні від 27 лютого 2003 року №4-рп/2003 (справа №1-19/2003) зазначено, що служба в органах внутрішніх справ має ряд специфічних властивостей, що повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексом організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби в органах внутрішніх справ, так і після звільнення.
З врахуванням принципу верховенства права, конституційних принципів і норм, суд вважає, що позивач не може бути позбавлений права на отримання одноразової грошової допомоги через те, що він був працівником органів внутрішніх справ, а не органів міліції, тому покликання скаржника на незворотність дії у часі законів і інших нормативно-правових актів при вирішенні питання про право на отримання позивачем одноразової грошової допомоги є необґрунтованими. 
При цьому, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що вказані обставини уже перевірялись та встановлювались в судовому порядку, зокрема у рішеннях від 29.10.2019 у справі № 460/2293/19 та від 18.02.2021 у справі № 460/9658/20, які мають преюдиційне значення при вирішенні цього спору згідно статті 78 КАС України.
Щодо доводів апелянта, що позивачу встановлено інвалідність внаслідок захворювання згідно Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» такі є необґрунтованими та спростовуються наступним.
Позивачем з рапортом для призначення та виплати одноразової грошової допомоги подано експертний висновок Львівської регіональної міжвідомчої експертної комісії від 24.05.2019, якою встановлено, що захворювання пов`язане з виконанням службових обов`язків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.
Відповідно до статті 12 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» причинний зв`язок між захворюванням, пов`язаним з Чорнобильською катастрофою, частковою або повною втратою працездатності громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, і Чорнобильською катастрофою визнається встановленим (незалежно від наявності дозиметричних показників чи їх відсутності), якщо його підтверджено під час стаціонарного обстеження постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи уповноваженою медичною комісією не нижче обласного рівня або спеціалізованими медичними установами Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, які мають ліцензію центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я.
На підставі аналізу матеріалів справи та норм права колегія суддів вважає, що відповідачем протиправно не прийнято до уваги експертний висновок Львівської регіональної міжвідомчої експертної комісії від 24.05.2019, оскільки він підтверджує факт того, що захворювання позивача пов`язане з виконанням службових обов`язків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, а у довідці серії 12 ААБ № 502609 від 24.06.2019 вказано причину інвалідності, а саме, захворювання, пов`язане з виконанням службових обов`язків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.
При цьому, суд зазначає, що виконання саме службових, а не інших обов`язків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС підтверджується довідками № 43/4-757 від 05.06.2005 та № 3/2-3502 від 24.07.2019. Довідка № 3/2-3502 від 24.07.2019 містить підстави виконання таких службових обов`язків по ліквідації наслідків аварії, зокрема, накази УВС Рівненської області № 36 о/c від 27.06.88, № 47 о/c від 29.08.88 та № 67 о/c від 28.10.88. Довідка № 43/4-757 від 05.06.2005 вказує, що ОСОБА_1 виконував службові обов`язки по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС в м. Чорнобиль Київської області, працюючи в ОВС на посаді пожежника ВПЧ-7 в званні ст. сержанта в/c.
Також експертний висновок Львівської регіональної міжвідомчої експертної комісії від 24.05.2019 є належним та допустимим доказом на підтвердження встановлення причинного зв`язку захворювання позивача з виконанням службових обов`язків.
Суд відхиляє, як безпідставні, доводи відповідача з приводу неподання позивачем одночасно з заявою та матеріалами про призначення та виплату одноразової грошової допомоги довідки форми № 158/о, затвердженої наказом МОЗ України від 30.07.2012 № 577, тому що вказані доводи спростовуються змістом заяви (рапорту) позивача від 04.08.2020 та наявністю самих довідок серії АГ № 0019985 від 24.09.2019 та серії 12 ААБ № 502609 від 24.09.2019.
Також, аналізуючи зміст прийнятого відповідачем рішення про відмову позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги, про яке позивача повідомлено листом №1/160 від 25.08.2021 суд зазначає, що відповідач відмовив позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги також у зв`язку з тим, що медико-соціальну експертизу позивача проведено з порушенням пункту 10 Положення про медико-соціальну експертизу, відповідно до якого медико-соціальну експертизу колишнім працівникам міліції проводять комісії спеціалізованого профілю, до складу яких входять представники закладів охорони здоров`я МВС. Зокрема, повідомлено, що у порушення вимог Положення при проведенні медико-соціальної експертизи представники закладів охорони здоров`я МВС до складу комісії не залучалися.
Постановою Кабінету Міністрів України №1317 від 03.12.2009 затверджене Положення про медико-соціальну експертизу (далі - Положення №1317), яке визначає процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації.
Медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності (пункт 3 Положення №1317).
Відповідно до пункту 4 Положення №1317 медико-соціальну експертизу проводять медико-соціальні експертні комісії (далі - комісії), з яких утворюються в установленому порядку центри (бюро), що належать до закладів охорони здоров`я при Міністерстві охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, управліннях охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій. Комісії перебувають у віданні МОЗ і утворюються за таким територіальним принципом: Кримська республіканська; обласні; центральні міські у мм. Києві та Севастополі (далі - центральні міські); міські, міжрайонні, районні.
Згідно з пунктом 6 Положення №1317 висновки комісії, реабілітаційні заходи, визначені в індивідуальній програмі реабілітації особи з інвалідністю, обов`язкові для виконання органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, реабілітаційними підприємствами, установами та організаціями, в яких працює або перебуває особа з інвалідністю, незалежно від їх відомчої підпорядкованості, типу і форми власності.
Відповідно до пункту 10 Положення № 1317 залежно від ступеня, виду захворювання та групи інвалідності утворюються такі комісії: 1) загального профілю; 2) спеціалізованого профілю.
Комісія складається з представників МОЗ, Мінсоцполітики, Міноборони, закладів охорони здоров`я МВС, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, а також військово-медичної служби СБУ та військово-медичного підрозділу Служби зовнішньої розвідки у разі розгляду медичних справ стосовно потерпілих на виробництві чи пенсіонерів з числа військовослужбовців СБУ або Служби зовнішньої розвідки. У проведенні медико-соціальної експертизи беруть участь також представники Пенсійного фонду України, органів державної служби зайнятості і у разі потреби - працівники науково-педагогічної та соціальної сфери.
До складу комісії входить не менше трьох лікарів за спеціальностями, перелік яких затверджується МОЗ з урахуванням профілю комісії, а також спеціаліст з реабілітації, лікар-психолог або психолог.
Згідно з пунктів 16, 19 Положення №1317 голова лікарсько-консультативної комісії лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я представляє хворого, що досяг повноліття, потерпілого від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, який направляється на комісію вперше, документи цієї особи у разі заочного проведення медико-соціальної експертизи. Для вирішення соціальних питань і створення з урахуванням ступеня втрати життєдіяльності та професії потерпілого спеціальних умов для виконання роботи запрошується представник власника підприємства, установи та організації, де працює хворий, що досяг повноліття, потерпілий від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, або представник уповноваженого ним органу та профспілкового комітету.
Комісія проводить засідання у повному складі і колегіально приймає рішення. Відомості щодо результатів експертного огляду і прийнятих рішень вносяться до акта огляду та протоколу засідання комісії, що підписуються головою комісії та її членами і засвідчуються печаткою.
Пунктом 22 Положення №1317 визначено, що рішення Центральної медико-соціальної експертної комісії МОЗ, Кримської республіканської, обласних, центральних міських комісій (у тому числі в разі проведення огляду у складних випадках) приймається більшістю голосів членів комісій. У разі рівного розподілу голосів вирішальним є голос голови комісії. Член комісії, не згодний з прийнятим рішенням, викладає свою думку в письмовому вигляді, яка додається до акта огляду. На вимогу такого члена комісії акт огляду надсилається МОЗ.
Відповідно до пункту 24 Положення №1317 комісія видає особі, яку визнано особою з інвалідністю або стосовно якої встановлено факт втрати професійної працездатності, довідку та індивідуальну програму реабілітації і надсилає у триденний строк виписку з акта огляду комісії органові, в якому особа з інвалідністю перебуває на обліку як отримувач пенсії чи державної соціальної допомоги (щомісячного довічного грошового утримання), що призначається замість пенсії, та разом з індивідуальною програмою реабілітації - органові, що здійснює загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виписку з акта огляду комісії про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках та потреби у наданні додаткових видів допомоги.
Видача особі, яку визнано особою з інвалідністю або стосовно якої встановлено факт втрати професійної працездатності, виписки з акта огляду комісії на руки забороняється.
Суд враховує, що за нормою пункту 10 Положення №1317 комісія складається з представників МОЗ, Мінсоцполітики, Міноборони, закладів охорони здоров`я МВС, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, а також військово-медичної служби СБУ та військово-медичного підрозділу Служби зовнішньої розвідки у разі розгляду медичних справ стосовно потерпілих на виробництві чи пенсіонерів з числа військовослужбовців СБУ або Служби зовнішньої розвідки.
При цьому, суд зазначає, що позивач не впливає на формування складу комісії та її фактичний склад, а також процедуру прийняття нею рішень.
З наданих позивачем доказів щодо проходження медико-соціальної експертизи названої відповідачем інформації встановити неможливо, оскільки довідка містить лише підпис голови МСЕК. Більше того, відповідач таке твердження не обґрунтовує та не підтверджує жодним доказом.
За таких обставин, суд вважає безпідставним покликання відповідача на ту обставину, що при проведенні медико-соціальної експертизи позивача представники закладів охорони здоров`я МВС до складу комісії не залучались, позаяк вказане не доведене відповідачем в установленому порядку.
Окрім того, пунктом 14 Порядку №580 закріплено вичерпні підстави, за яких призначення і виплата грошової допомоги не здійснюються, а зокрема: якщо інвалідність чи часткова втрата працездатності без установлення інвалідності працівника міліції за висновком комісії з розслідування нещасного випадку є наслідком: учинення ним злочину, адміністративного правопорушення або дисциплінарного проступку; учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння; навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, установленого судом); подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати грошової допомоги.
Як наслідок, положення вказаного пункту 14 Порядку №580 не передбачає можливості відмовити позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги з підстав того, що медико-соціальна експертиза позивача проведена без представників закладів охорони здоров`я МВС, які до складу комісії не залучалися.
Таким чином, колегія суддів погоджується з твердженням позивача про те, що йому відмовлено у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги з підстав, які суперечать нормам чинного законодавства та не передбачені пунктом 14 Порядку № 850.
Окрім того, судом враховано, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах щодо оскарження рішень медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб, однак відповідач не надав суду доказів оскарження ним і скасування в судовому порядку рішення МСЕК про встановлення позивачу третьої групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби внаслідок наявності зауважень щодо складу такої комісії МСЕК, її висновків.
Враховуючи тривалість строку, що минув від дати звернення позивача про отримання допомоги (з липня 2019 року), МВС України мало достатньо часу для оскарження результатів медико-соціальної експертизи, проте не скористалося такою можливістю та відповідач не довів, що рішення МСЕК є протиправним, а отже, таке рішення є для нього обов`язковим при прийнятті рішення щодо призначення позивачу одноразової грошової допомоги.
Як наслідок, суд приходить до висновку про протиправність відмови Міністерства внутрішніх справ України у призначенні і виплаті позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІII групи інвалідності внаслідок захворювання, що пов`язане із проходженням служби в органах внутрішніх справ України.
У рішенні Конституційного суду України від 06 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі за конституційним поданням Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень частини шостої статті 22 Закону України «Про міліцію» та частини сьомої статті 22 Закону України «Про пожежну безпеку» (справа щодо права на пільги) Конституційний суд зазначив, що служба в міліції, державній пожежній охороні передбачає ряд специфічних вимог, які дістали своє відображення у законодавстві. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов`язані з постійним ризиком для життя і здоров`я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.
Чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень Порядку № 850.
З системного аналізу вищенаведених правових норм можна дійти висновку про те, що чинне законодавство передбачає чіткий алгоритм дій щодо порядку та умов призначення і виплати відповідної одноразової грошової допомоги, а також чітко регламентовані повноваження Міністерства внутрішніх справ України за результатами розгляду матеріалів про призначення одноразової грошової допомоги, а саме: прийняття рішення про призначення одноразової грошової допомоги або про відмову у призначенні такої допомоги.
Частиною 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
З приписів вказаної правової норми слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення. Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.
Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.
Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки при розгляді вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але і у випадку розгляду вимог про зобов`язання вчинити дії.
Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 27 вересня 2021 року у справі № 380/8727/20, від 03.06.2021 у справі №2340/4545/18, 23 вересня 2021 року у справі №440/1389/19.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 29.10.2019 у справі № 460/2293/19, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24.02.2020 (а.с. 23-30) визнано протиправною бездіяльність Ліквідаційної комісії УМВС України в Рівненській області щодо порядку розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення одноразової компенсації у зв`язку з встановленням третьої групи інвалідності внаслідок хвороби, пов`язаної з виконанням службових обов`язків та зобов`язано Ліквідаційну комісію УМВС України в Рівненській області подати у відповідності до п. 8 «Поряду та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника поліції» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №850 від 21.10.2015 подати до Міністерства внутрішніх справ України документи ОСОБА_1 про призначення одноразової грошової компенсації у зв`язку з встановленням третьої групи інвалідності внаслідок хвороби, пов`язаної з виконанням службових обов`язків.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 18.02.2021 у справі № 460/9658/20 (а.с. 40-43), яке набрало законної сили 14.06.2021 відповідно до ухвали Восьмого апеляційного адміністративного суду про повернення апеляційної скарги Міністерства внутрішніх справ України, визнано протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України щодо повернення без прийняття рішення заяви ОСОБА_1 про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням 3 групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ, зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення та виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням III групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ та за результатами її розгляду відповідно до пункту 9 Порядку та умов призначення і виплати одноразової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №850 від 21.10.2015, прийняти відповідне рішення.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки відповідач неодноразово вчиняв протиправні дії щодо призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності, що підтверджено судовими рішеннями у справі № 460/2293/19 та № 460/9658/20, які набрали законної сили, та позивачем виконано всі умови, визначені законом для затвердження МВС України висновку щодо призначення такої допомоги, а тому з метою ефективного захисту порушених прав позивача наявні підстави для задоволення вимоги про зобов`язання відповідача прийняти рішення про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 № 850.
Згідно складеного висновку від 12.08.2020 Ліквідаційною комісією УМВС України в Рівненській області нараховано позивачу одноразової грошової допомоги в сумі 288150,00 грн.
При цьому, суд зазначає, що повторне зобов`язання відповідача розглянути заяву позивача про призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги буде неефективним способом захисту прав позивача, позаяк покладення на відповідача такого обов`язку щодо повторного розгляду його заяви та документів, призведе до чергового ухилення суб`єкта владних повноважень від виконання покладених на нього законодавством обов`язків в частині призначення позивачу грошової допомоги.
Суд не приймає доводи скаржника, які ґрунтуються на висновках Верховного Суду, викладених в постанові від 08.06.2021 у справі №620/202/19, у зв`язку з тим, що правовідносини в цій справі не є релевантними, оскільки у зазначеній справі інвалідність позивача настала внаслідок загального захворювання. 
За наведених обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , колегія суддів вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції, який ухвалив судове рішення з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують викладених у судовому рішенні висновків, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Крім того, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29). 
За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін. 
З огляду на результат апеляційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, відповідно до частини шостої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподіл судових витрат судом не змінюється. 
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2022 року у справі №460/15019/21 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	Л. П. Іщук 	
судді	 	І. М. Обрізко 	
 	 	Т. І. Шинкар