Номер провадження: 22-ц/813/2879/23 
Справа № 522/17482/21
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О.І.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28.02.2023                                                                                         м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого судді Сєвєрової Є.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Цюри Т.В.,        
за участю секретаря – Малюти Ю.С.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал»,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 січня 2022 року у складі судді Калашнікової О.І.,
встановив:
У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до філії «Інфоксводоканал» про зобов`язання вчинити певні дії та розірвання договору про надання послуг з водопостачання. 
Позов обґрунтований тим, що 22.07.2020 за реєстром №1658 посвідчено договір позики між позивачем та ОСОБА_2 , за яким ОСОБА_2 позичив 3183640 гривень. Свої зобов`язання щодо повернення позики ОСОБА_2 не виконав, тому позивач 05.10.2020 отримала виконавчий напис нотаріуса для здійснення примусового стягнення неповерненої позики. Приватним виконавцем було звернено стягнення на житловий будинок АДРЕСА_1 . Будинок тричі виставлявся на торги, але покупців для нього не знайшлося. Позивач вирішила залишити будинок за собою та переїхати на постійне місце проживання у місто Одесу, про що 21.01.2021 подала приватному виконавцю відповідну заяву. 26.01.2021 позивачу приватним нотаріусом Пучковою І.А. було видане свідоцтво про право власності на зазначений будинок реєстровий АДРЕСА_2 . Наступного дня позивач не змогла потрапити всередину оскільки будинок охороняв озброєний і агресивно налаштований чоловік на ім`я ОСОБА_3 , який повідомив що давно уже купив цей будинок. Прибулий на місце наряд поліції перевіривши документи ОСОБА_3 повідомив, що чоловік з 2008 року зареєстрований у цьому будинку і має право там знаходитись. Поліцейські порадили звернутися до суду, що і було зроблено. Наразі Київським районним судом м. Одеси з цього приводу розглядається справа №947/17746/21 про виселення. Отже, з моменту набуття права власності на зазначений житловий будинок позивач не мала до нього доступу та не могла користуватися послугами водопостачання та водовідведення. З`ясувалося що зазначений будинок взагалі підключено до мереж водопостачання без оформлення проектної документації на підключення та установку водомірного вузла. За таких обставин логічним є відключення будинку від водопостачання до моменту фактичного вселення і оформлення. Але відповідач розглядає заяви про припинення водопостачання лише від осіб, з якими укладено відповідний договір. 02.06.2021 представником позивача підписано договір з відповідачем, але свій примірник він отримати не зміг оскільки відповідач до цього, забажав отримати оплату за рахунком №6172/06/2021 від 02.06.2021 на суму 18539,19 грн боргу попереднього власника. У той же день було подано заяву про відключення будинку від водопостачання, яка досі не розглянута. Також позивачем було подано зобов`язання №259 від 02.06.2021 про розроблення проектної документації. Позивач жодним чином не брала на себе зобов`язання погасити борги попереднього споживача та/або власника по водовідведенню та водопостачанню. Тим не менш, як вище зазначалось, відповідач виставив рахунок №6172/06/2021 від 02.06.2021 на суму 18 539,19 грн за водокористування, хоча водою у цьому будинку позивач не користувалась і досі не користується. Проте, діючим законодавством не передбачено обов`язку покупця квартири сплачувати борги попередніх власників (наймачів) квартири за отримані ними раніше житлово-комунальні послуги, якщо це прямо не обговорено в договорі купівлі-продажу. У зв`язку з викладеним просила зобов`язати відповідача виключити з обліку по особовому рахунку позивача № НОМЕР_1 за будинок АДРЕСА_1 заборгованість за послуги у розмірі 18 539,19 грн. за водокористування попереднього користувача за період до 02.06.2021 року та розірвати договір про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення від 02.06.2021 року укладеного між сторонами. 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27 січня 2022 року позовні вимоги залишено без задоволення.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд застосував наказ від 26.07.2019 №169, Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, який не підлягає застосуванню у даному випадку. Зазначила, що судом неправильно застосовано ст.82 ЦПК України з посиланням на те, що з 29.03.2018  ОСОБА_4 не мешкала в зазначеному будинку і не могла споживати воду, вартість якої з неї було стягнуто судовим наказом. Підтвердженням цього є те що, зазначений судовий наказ скасовано ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 15.02.2022. Судом не було застосовано ст.652 ЦК України, яка підлягала застосуванню у даному випадку. Як було зазначено у позовній заяві і підтвердив представник позивача у судовому засіданні, договір з позивачем було укладено виключно для того щоб він прийняв і розглянув заяву про відключення. Якщо б позивач знала що відключення не відбудеться то ніколи би не укладала договір з відповідачем. Вказала про те, що запропонований порядок відключення не передбачено жодним нормативним актом, саме тому відсутні посилання на нього. Відповідно до ч.1 ст.19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Позивач звернулась до відповідача про відключення і він як сторона договору мав це відключення організувати і погодити з усіма своїми структурами. Позивач звернулась до відповідача із заявою про відключення 03.06.2021, вдруге 07.06.2021, в той час як позовна заява була подана до суду лише 10.09.2021. Тобто, якщо суд вважав, що дотримання двомісячного строку для розірвання договору є обов`язковим у даному випадку, то його було дотримано. 
20.06.2022 ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» надало суду відзив на апеляційну скаргу та просило рішення суду залишити без змін, посилаючись на те, що Філія не зверталась до позивача з вимогою про стягнення заборгованості попереднього власника, отже, не вбачається порушення прав ОСОБА_1 . Філією. На момент подання позову, Філія проводила роботу по стягненню заборгованості з попереднього власника ОСОБА_4 . Відповідач зазначив, що в повному обсязі погоджується з посиланням суду на той факт, що відповідно до вимог статей 651, 907 ЦК України договір про надання послуг може бути розірваний на вимогу однієї зі сторін за рішенням суду в разі істотного порушення договору другою стороною. Проте, позивач не надала належних і допустимих доказів щодо істотних порушень Філією умов договору. Позивач не зазначила у чому конкретно вони полягають та якими доказами підтверджуються. Отже, вважає, що судом на законних підставах відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 стосовно розірвання договору. Також вказує на те, що позивачем не доведено необхідність подання даної позовної заяви, не вказано у чому саме полягає порушення її прав та інтересів з боку Філії.
28.02.2023 року сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, у зв`язку з чим суд вирішив розглянути справу без їх участі.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва від 26.01.2021 року на підставі акту про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, складеного приватним виконавцем Качурка В.В. 26.01.2021, ОСОБА_1 належить на праві власності земельна ділянка кадастровий номер 5110136900:33:009:0056 та житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . 
02.06.2021 позивач звернулася до управління «Водозбуд» з заявою про укладення договору постачання води та користування каналізацією з одночасним відключенням подачі води до будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
В заяві послалася на те, що є власницею вказаного будинку з 26.01.2021, проте їй стало відомо, що у ньому зареєстровані особи, які там проживають, тому не має доступу до вказаного житла та не користується послугами з водопостачання. Наразі звернулася до суду з позовом про виселення осіб. У зв`язку з уникненням несанкціонованого використання водою, просила здійснити відключення її будинку від постачання води.
02.06.2021 на ім`я ОСОБА_1 відкрито особовий рахунок на постачання води у Філії «Інфоксводоканал».
18.06.2021 відповідач надав відповідь на звернення позивача щодо обмеження послуг водопостачання зазначивши про те, що для припинення надання зазначених послуг необхідно надати акт про відключення від мережі водопостачання службою «Міськводопровід» так як за адресою будинку позивача обмеження можливе лише з залученням техніки. 
Згідно з наявного у справі рахунку у позивача за червень 2021 року наявна заборгованість за водокористування у розмірі 18 539,19 грн., яка, як зазначає позивач, виникла за користування водою переднім користувачем, тому вважає, що така підлягає виключенню з обліку по особовому рахунку позивача.
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову в цій частині виходив з того, що відповідач з вимогою про сплату боргу пред`явив не до позивача, а до іншої особи, а позивач, як власник будинку, не довів, що не повинен вносити плату за цю послугу з січня 2021 року. 
З вказаним висновком апеляційний суд в повній мірі не погоджується з огляду на наступне.
За правилами статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статей 66, 67, 162 ЖК України за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги.
Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо кореспондує визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
З викладеного слідує, що саме на позивача як власника житлового приміщення покладається законом обов`язок сплачувати за комунальні послуги, які надаються їх постачальниками.
Отже, з часу набуттям права власності на будинок, а саме з 26.01.2021, ОСОБА_1 зобов`язана здійснювати оплату за надані послуги.
Та обставина, що позивач позбавлена можливості користуватися житлом через неправомірні дії мешканців, які займають житло не є підставою для звільнення позивача від сплати за послуги, які надавались їй, як власнику житла. 
Водночас завдана шкода, яку понесла позивач у вигляді сплати за надані відповідачем послуги може бути стягнута з користувачів через неправомірність дій яких її завдано. 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:- письмовими, речовими і електронними доказами; - висновками експертів; - показаннями свідків.
За приписами статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
В обґрунтування вимоги про зобов`язання виключити борг у розмірі 18 539,19 грн. позивачем додано копію рахунку відповідача №6172/06/2021 від 02.06.2021, водночас не надано доказів з яких можливо встановити з якого саме періоду нарахований борг та який борг існує у попереднього власника, отже встановити її дійсний розмір, який би підлягав виключенню з рахунку до часу набуття позивачем права власності на будинок не є можливим за відсутності належних та допустимих доказів, які б підтверджували періоди нарахування та розмір боргу, що утворився до часу набуття права власності позивачем на будинок.
В свою чергу, в суді першої інстанції відповідач, заперечуючи проти зазначеної вимоги, вказував про те, що будь-яких претензій до позивача щодо заборгованості за надання послуг з водопостачання до 26.01.2021 року не має, зазначав, що загальна заборгованість у позивача становить 11 890 грн., проте відповідних доказів матеріали справи не містять.
За таких обставин позовні вимоги в частині зобов`язання виключити борг з обліку особового рахунку позивача у розмірі 18 539,19 грн. не підлягають задоволенню з зазначених вище підстав.
Доводи відповідача про те, що останній не звертався до позивача з вимогою про сплату заборгованості, а тому вимога в частині виключення боргу є передчасною, апеляційний суд вважає безпідставною з огляду на те, що за своєю суттю вимога зводиться до незгоди із обліком на особовому рахунку заборгованості за комунальні послуги попереднього власника житла.
Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі N 916/1415/19 (пункт 6.12) та від 26 січня 2021 року у справі N 522/1528/15-ц (пункт 57)). Ефективним способом захисту прав позивачки є і вимога зобов`язати відповідача списати з її особового рахунку донараховану заборгованість за спожитий природний газ. Така вимога є вимогою про примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України). Її можна заявити як разом із вимогою про визнання боргу безпідставним, так і окремо.
Задоволення вимоги зобов`язати постачальника списати з особового рахунку донараховану заборгованість може бути способом захисту права споживача на мирне володіння майном (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції). Якщо споживач не має наміру сплачувати борг (тому, що не згоден із його існуванням; тому, що постачальник пропустив позовну давність для стягнення боргу у судовому порядку, тощо), а постачальник і не списує борг з особового рахунку на вимогу споживача, і не звертається до суду за його стягненням, то споживач буде надалі одержувати від постачальника рахунки із зазначенням боргу. Таке відображення спірного боргу в особовому рахунку може спровокувати споживача на помилкову сплату коштів всупереч його волі.
Щодо вимоги про розірвання договору про надання послуг централізованого водопостачання та водовідведення від 02.06.2021.
Відмовляючи в задоволенні позову в цій частині, суд першої інстанції послався на те, що позивачем не надано доказів істотних порушень відповідачем умов договору.
Водночас суд не звернув увагу на те, що обґрунтовуючи вимогу в цій частині позивач послався на ст. 652 ЦК України, яка регулює зміну або розірвання договору у зв`язку з істотною зміною обставин.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.
Зміною обставин позивач зазначає те, що вона як власник будинку укладаючи договір про надання послуг розраховувала, що за її заявою водопостачання буде припинено до моменту виселення осіб, які безпідставно займають житло, проте відповідач не припинив водопостачання та приписує борги за воду, яку позивач не споживає. 
Водночас зазначені позивачем обставини не є такими, що змінилися оскільки укладаючи договір про надання послуг позивач не мала доступу до будинку та була обізнана про те, що інші особи є користувачами послуг за які відповідач здійснює нарахування, а факт того, що після укладення договору позивач дізналася про те, що обмеження послуг водопостачання є можливим лише за наявності відповідного акту не є зміною обставин в розумінні ст. 652 ЦК України.
З урахуванням викладеного, вимога про розірвання договору про надання послуг є необґрунтованою і задоволенню не підлягає з наведених підстав.
Враховуючи, що суд першої інстанції помилився щодо мотивів відмови в задоволенні позову, оскаржене судове рішення підлягають зміні з викладенням його мотивувальної частини у редакції цієї постанови.
Згідно з п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, оскаржене рішення змінити шляхом викладення мотивувальної частини в редакції цієї постанови.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд 
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 січня 2022 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складений 14.03.2023.

Головуючий: 

Судді: