ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/83/21  Номер провадження 22-ц/814/308/23	Головуючий у 1-й інстанції Стрюк Л. І.  Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2023 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Головуючого судді Бутенко С. Б.
Суддів Обідіної О. І., Прядкіної О. В.
за участю секретаря: Ракович Д. Г.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 19 січня 2022 року у складі судді Стрюк Л. І.
по цивільній справі за позовом Першого заступника керівника Полтавської місцевої прокуратури Полтавської області в інтересах держави до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про визнання незаконним та скасування наказу, припинення права приватної власності, витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння,
в с т а н о в и в:
У січні 2021 року Перший заступник керівника Полтавської місцевої прокуратури Полтавської області звернувся до суду із вказаним позовом в інтересах держави, який мотивовано тим, що за результатами проведення досудового розслідування кримінального провадження № 42017171010000088, внесеного 18.05.2017 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 364 КК України, встановлено, що на території Ковалівської сільської ради Полтавського району за межами населеного пункту у приватну власність громадян передані земельні ділянки з цільовим призначенням - для ведення індивідуального садівництва, які розташовані в заплаві та водоохоронній зоні річки Коломак, а тому не можуть передаватися у приватну власність, використовуватися для садівництва, городництва та будівництва.
Так, наказом Головного управління Держгеокадастру в Полтавській області від 30.01.2019 № 724-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 для індивідуального садівництва із земель запасу, не наданих у власність і користування сільськогосподарського призначення за межами населених пунктів на території Ковалівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, та надано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1200 га сіножатей (кадастровий номер 5324081900:00:001:0133) із земель сільськогосподарського призначення державної власності для індивідуального садівництва на території Ковалівської сільської ради Полтавського району Полтавської області за межами населених пунктів. 
На підставі цього рішення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис за № 34250208 від 18.11.2019 про реєстрацію об`єкта нерухомого майна № 1966738853240, а саме права приватної власності за ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку. 
У подальшому, згідно з договором купівлі-продажу від 02.12.2019 право власності на вищевказану земельну ділянку набула ОСОБА_3 . 
Згідно інформації до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис за № 34410606 від 02.12.2019 про державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку. 
Відповідно до договору купівлі-продажу від 28.02.2020 право власності на вказану земельну ділянку набув ОСОБА_1 .
На підставі цього договору до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис за № 35729106 від 28.02.2020 про державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку. 
Посилаючись на те, що спірну земельну ділянку було передано у приватну власність з порушенням вимог частини другої статті 59, частини четвертої статті 84 ЗК України, статті 80 ВК Україні та відповідачі не мали перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, могли і повинні були знати про те, що ділянки перебувають у межах заплави річки ОСОБА_4 , а тому вибули з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить їх, відповідачів, добросовісність під час набуття земельних ділянок у власність під обґрунтований сумнів, прокурор просив суд визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру в Полтавській області від 30.01.2019 № 724-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність», припинити право приватної власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку, витребувати із незаконного володіння ОСОБА_1 та повернути зазначену земельну ділянку у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Полтавській області та стягнути з відповідачів на користь прокуратури Полтавської області понесені витрати на сплату судового збору. 
Підставою представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, уповноваженого здійснювати захист законних інтересів дерави у спірних правовідносинах, оскільки предметом спору є рішення ГУ Держгеокадастру у Полтавській області через недотримання ним вимог законодавства стосовно передання земельної ділянки у власність та відповідно цей орган не може бути позивачем у справі, а Держекоінспекція не має відповідних повноважень. 
Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 19 січня 2022 року позов Першого заступника керівника Полтавської місцевої прокуратури Полтавської області задоволено.
Визнано незаконним та скасовано наказ Головного управління Держгеокадастру в Полтавській області від 30.01.2019 № 724-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність», якою надано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,12 га для індивідуального садівництва.

Припинено право приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером 5324081900:00:001:0133 площею 0,12 га для ведення індивідуального садівництва, що розташована на території Ковалівської сільської ради Полтавського району за межами населеного пункту, відомості про державну реєстрацію якої внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 28.02.2020 за № 35729106.
Витребувано із незаконного володіння  ОСОБА_1  та повернуто земельну ділянку з кадастровим номером 5324081900:00:001:0133 площею 0,12 га для ведення індивідуального садівництва, що розташована на території Ковалівської сільської ради Полтавського району за межами населеного пункту, у власність Держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Полтавській області.
Вирішено питання розподілу судових витрат. Стягнуто з  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області на користь прокуратури Полтавської області понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 6 810 грн у рівних частинах - по 1 702,50 грн з кожного.
Рішення суду мотивовано тим, що спірна земельна ділянка знаходиться у заплаві та водоохоронній зоні річки Коломак, тому наказ ГУ Держгеокадастру у Полтавській області про надання її особі для ведення садівництва суперечить приписам статті 80 Водного кодексу України, є незаконним та підлягає скасуванню, а земельна ділянка підлягає поверненню у власність держави.
Не погодившись з вказаним рішенням, відповідач  ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу та, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову прокурора за безпідставністю.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що він придбав земельну ділянку за відплатним правочином (договором купівлі-продажу), який було укладено та посвідчено відповідно до вимог чинного законодавства України. Він є добросовісним набувачем, оскільки не знав і не міг знати про те, що існують будь-які обставини, що перешкоджають можливості набуття права власності на вказану земельну ділянку. Отже, на підставі статті 388 ЦК України спірну земельну ділянку не може бути витребувано, а оскаржуваним судовим рішенням порушено право приватної власності відповідача та гарантії статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права на мирне володіння своїм майном.
Вказує, що позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт того, що повністю вся земельна ділянка, що належить ОСОБА_1 , перебуває в заплаві та водоохоронній зоні річки Коломак, а також доказів наявності «суспільного» та «публічного» інтересу саме під час порушення його майнових прав на земельну ділянку, та того, що перебування земельної ділянки у його приватній власності погіршує стан екосистеми річки ОСОБА_4 .
Вимога про позбавлення його права власності на земельну ділянку є такою, що не відповідає критерію законності, адже фактично перевищує межі необхідного захисту інтересів держави, а такі дії позивача не є пропорційними. 
Наголошує на застосуванні до спірних правовідносин позовної давності, перебіг строку якого вважає таким, що розпочався для позивача з 18.05.2017 - початку кримінального провадження по справі незаконної передачі у приватну власність земельних ділянок для індивідуального садівництва, та закінчився 18.05.2020 - до пред`явлення до нього позову, що є самостійною підставою для відмови у позові. 
Вважає також, що перший заступник Полтавської місцевої прокуратури Полтавської області не мав належних та допустимих повноважень для звернення до суду із вказаним позовом, оскільки прокурор повинен дотриматися порядку, визначеного статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» і в разі, якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це і є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва.
Оскільки в даному випадку таким органом, який повинен захищати інтереси держави у земельних правовідносинах, є Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області, він має самостійно звертатися до суду з метою захисту прав та охоронюваних законом інтересів держави.
У відзиві на апеляційну скаргу перший заступник керівника Полтавської окружної прокуратури Полтавської області просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
По справі встановлено, що наказом Головного управління Держгеокадастру в Полтавській області від 30.01.2019 №724-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність», затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 для індивідуального садівництва із земель запасу, не наданих у власність і користування сільськогосподарського призначення за межами населених пунктів на території Ковалівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, та надано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1200 га сіножатей (кадастровий номер 5324081900:00:001:0133) із земель сільськогосподарського призначення державної власності для індивідуального садівництва на території Ковалівської сільської ради Полтавського району Полтавської області за межами населених пунктів (а. с. 13 т. 1).
Відповідно до інформації № 233858055 від 24.11.2020 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис за № 34250208 від 18.11.2019 про реєстрацію об`єкта нерухомого майна № 1966738853240 та права приватної власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку. 
У подальшому, згідно з договором купівлі-продажу серії та номер: 2642 від 02.12.2019 право власності на вищевказану земельну ділянку набула ОСОБА_3 , а згодом, на підставі договору купівлі-продажу серія та номер: 508 від 28.02.2020 - ОСОБА_1 , про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис за № 35729106 від 28.02.2020 про державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку кадастровий номер 5324081900:00:001:0133 площею 0,12 га з цільовим призначенням - для індивідуального садівництва (а. с. 14-15 т. 1).
Прокурор, звертаючись до суду з позовом вказував, що спірна земельна ділянка, розташована в заплаві річки Коломак, належить до земель водного фонду, що унеможливлює її надання у приватну власність для ведення індивідуального садівництва.
Факт розташування земельної ділянки з кадастровим номером 5324081900:00:001:0133 у заплаві та водоохоронній зоні річки Коломак підтверджується архівними матеріалами щодо паспортизації водних об`єктів з визначенням водоохоронних зон р. Коломак та визначення зон можливого затоплення в межах міста Полтава і Полтавського району Полтавської області, проведеними Відділом комплексного проектування Полтавського обласного виробничого управління водного господарства «Полтававодгосп» Державного комітету України по водному господарству, та висновком експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за № 31248/19-41/6992-7002/20-41 від 06.03.2020, проведеним під час досудового розслідування по кримінальному провадженню № 42017171010000088, зареєстрованому в ЄРДР 18.05.2017 за ознаками, передбаченими частиною першою статті 364 КК України (а. с. 41-45, 52-74, т. 1). 
Як вбачається з наданих Регіональним офісом водних ресурсів у Полтавській області матеріалів та висновку за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою, який відповідає вимогам статті 102 ЦПК України та є належним та допустимим доказом у справі, земельна ділянка з кадастровим номером 5324081900:00:001:0133 повністю розташована у заплаві та водоохоронній зоні річки Коломак, що спростовує доводи апеляційної скарги відповідача про недоведеність прокурором цих обставин.
Згідно частин першої-другої статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в  межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша статті 14 Конституції України). 
Відповідно до частини першої статті 58 ЗК України та статті 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.
Прибережні захисні смуги встановлюються у межах водоохоронних зон вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності (частина перша статті 60 ЗК України, частина перша статті 88 ВК України).
Порядком визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 р. № 486, встановлено що до складу водоохоронних зон обов`язково входять заплава річки, перша надзаплавна тераса, бровки і круті схили берегів, а також прилеглі балки та яри (пункт 3).
Відповідно до статей 61-62 ЗК України, статей 89-90 ВК України, абзацу другого пункту 8.19 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 червня 1996 року № 173, і додатку 13 до цих Правил для запобігання забрудненню і виснаженню водних об`єктів на прибережних ділянках річок або водоймищ встановлюються водоохоронні зони, до складу яких входять, зокрема, заплава річки, надзаплавні тераси, бровки і круті схили корінних берегів, на яких встановлено режим суворого обмеження господарської діяльності.
Згідно частини п`ятої статті 88 ВК України землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених цим Кодексом.
Частина друга статті 59 ЗК України обмежує можливість передання земель водного фонду у приватну власність за виключенням безоплатного передання громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування замкнених природних водойм загальною площею до 3 гектарів.
Відповідно до частини четвертої статті 59 ЗК України земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови із земель водного фонду можуть передаватися органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування громадянам та юридичним особам лише на умовах оренди для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.
Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції, що вимагає встановлення особливого порядку їх використання та надання у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ВК України.
Велика Палата Верховного Суду при розгляді справ у подібних правовідносинах неодноразово звертала увагу на те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам ЗК України є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу, тому протиправне зайняття такої земельної ділянки або державну реєстрацію права власності на неї за приватною особою слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а таке право захищається не віндикаційним, а негаторним позовом. 
Такі висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду виходячи з того, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що ділянки належать до водного фонду, набуття приватної власності на них є неможливим. Тому ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки водного фонду не призводять до заволодіння порушником такою ділянкою. Отже, як зайняття земельної ділянки водного фонду, так і наявність державної реєстрації права власності на таку ділянку за порушником з порушенням Земельного кодексу України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а належним способом захисту прав власника є негаторний позов (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14-95 с18); від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18, пункти 70, 71); від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18, пункти 80, 81); від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункти 96, 97); від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19, пункти 45, 46); від 15 вересня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19, пункт 45, 46); 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункти 51, 52)). 
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу у суді.
Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право вертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах (частини перша, друга статті 4 ЦПК України).
Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).
Перелік способів захисту земельних прав викладений у частині третій статті 152 ЗК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, зокрема визначеним вказаною частиною, або ж іншим способом, який передбачений законом (див. пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).
Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. 
Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку (абзац п`ятий пункту 143 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18)). 
Встановивши, що спірна земельна ділянка, яка передана у власність ОСОБА_2 , знаходиться у межах заплави та водоохоронної зони річки Коломак, тобто належить до земель водного фонду України і відповідно до пункту «д» частини четвертої статті 84 ЗК України, пункту 7 частини першої статті 80 ВК України не може передаватись у приватну власність, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про незаконність наказу від 30 січня 2019 року № 724-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність», якою надано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,12 га для індивідуального садівництва. 
Разом з тим суд не врахував, що вимога про визнання наказу ГУ Держгеокадастру у Полтавській області незаконним та його скасування є неефективним способом захисту, оскільки рішення органу державної влади за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване, і незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, суд має самостійно надати правову оцінку рішенню органу державної влади та викласти її у мотивувальній частині судового рішення. Крім того, незаконна державна реєстрація права приватної власності на спірну земельну ділянку, яка в силу закону перебуває у державній власності, не є належним способом захисту прав держави, як володіючого суб`єкта, оскільки відновлення порушених прав забезпечується зобов`язанням повернути земельну ділянку за негаторним позовом, який може бути заявлений упродовж всього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (див. також пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). 
Неврахування судом першої інстанції норм матеріального права, які визначають способи захисту прав власника земельної ділянки водного фонду, та правових позицій Великої Палати Верховного Суду у спірних правовідносинах призвело до неправильного вирішення справи, що є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог згідно пункту 4 частини першої, частини другої статті 376 ЦПК України. 
Оскільки у справі, яка переглядається, прокурором заявлено віндікаційний позов про витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України), підставою якого є факт вибуття спірного майна з володіння власника та незаконне заволодіння цим майном іншою особою, що стосовно земель водного фонду є неможливим в силу закону, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства (пункт 5 частини третьої статті 2, частина перша статті 13 ЦПК України), колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав для задоволення такого позову. 
Враховуючи вищенаведене, судова колегія виходить за межі доводів апеляційної скарги та приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог прокурора як таких, що не відповідають належному способу захисту права власності держави на земельні ділянки водного фонду, у зв`язку з чим не дає оцінки доводами апеляційної скарги щодо неможливості витребування земельної ділянки від ОСОБА_1 , як добросовісного набувача, та застосування позовної давності, оскільки обрання позивачем неналежного способу захисту прав є самостійною підставою для відмови у позові.
При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що у спорах стосовно земель водного фонду, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 190). 
Протиправне зайняття приватними особами земельних ділянок в водоохоронній зоні та державна реєстрація права приватної власності на землі водного фонду всупереч чинному законодавству зумовлює конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом особи мирно володіти своїм майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля, тому доводи апеляційної скарги щодо неправомірного втручання прокурора у право відповідача на мирне володіння своїм майном є безпідставними.
Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги про відсутність у прокурора підстав для пред`явлення позову в інтересах держави.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у тих відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18, пункти 6.21, 6.22), від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18 (провадження № 12-245гс18, пункти 4.19, 4.20), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19, пункт 26), від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (провадження № 12-20гс21, пункт 8.5) та інші).
В судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. Тобто, під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (провадження № 14-36цс19, пункт 35), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс 19, пункт 27)). 
Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» застосовується до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту.
Якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу (пункт 70 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц). Тобто, суд самостійно перевіряє, чи справді відсутній орган, що мав би для захисту інтересів держави звернутися до суду з таким позовом як заявив прокурор.
Встановивши, що захист інтересів держави в суді, який полягає в оспорюванні незаконного наказу ГУ Держгеокадастру у Полтавській області та передачі останнім земельної ділянки водного фонду у приватну власність, не узгоджується з інтересами даного органу, який поєднує у собі як функції розпорядника земель державної власності, так і органу державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності, та не може бути одночасно позивачем та відповідачем у справі, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність у прокурора повноважень на представництво інтересів держави, як самостійного позивача.
Таким чином, враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги щодо необхідності скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, та ухвалення по справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позову через неефективний спосіб захисту прав держави на спірну земельну ділянку, що його обрав позивач.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 19 січня 2022 року - скасувати та ухвалити нове рішення.
У задоволенні позову Першого заступника керівника Полтавської місцевої прокуратури Полтавської області в інтересах держави до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про визнання незаконним та скасування наказу, припинення права приватної власності, витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння - відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя                                                                С. Б. Бутенко

Судді                                                                                О. І. Обідіна

О. В. Прядкіна