ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1654/23 Справа № 185/8352/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Юдіна С.Г. Суддя у 2-й інстанції - Зайцева С. А.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2023 року                                місто Дніпро Дніпропетровської області 
Єдиний унікальний номер 185/8352/22
Номер провадження 22-ц/803/1654/23
Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Биліни Т.І., Максюти Ж.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі Дніпропетровської області в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2022 року головуючого судді Юдіної С.Г. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди за невиконання договору про надання послуг,-
В С Т А Н О В И В :
У жовтні 2022 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з відповідача на її користь грошові кошти за спричинену матеріальну шкоду у розмірі 1 538 510 грн.
Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди за невиконання договору про надання послуг – повернуто.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, оскільки суд першої інстанції передчасно повернув позовну заяву та формально розглянув вимоги ст.ст. 175,177 ЦПК України. В обґрунтування доводів скарги зазначає, що з метою усунення недоліків зазначених в ухвалі суду, нею за проханням відповідача, позов разом з додатками направлено йому на особисту електронну пошту. Відповідач написав їй розписку про отримання документів, яку вона направила на адресу суду, як доказ направлення на адресу відповідача цивільного позову разом з додатками. Вважає, що направлення позову з додатками на адресу відповідача, згідно його усної заяви, на його електрону пошту, а не засобами поштового зв`язку, не порушує прав відповідача, оскільки направлення позову з додатками засобами поштового зв`язку призвело б до того, що ОСОБА_2 міг би його отримати через невизначений час.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України, окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві.
Згідно з ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки, у даній справі оскаржується ухвала про повернення позовної заяви, то справа підлягає розгляду без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
ОСОБА_2 через систему «Електронний суд» надав клопотання, в якому просив задовольнити скаргу та розглянути її без його участі (а.с.34). ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» надала клопотання про підтримання апеляційної скарги та про розгляд справи без її участі (а.с.35). 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно з ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам закону судове рішення не відповідає.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких установлена в належній судовій процедурі та формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначав, що право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (§ 22, рішення ЄСПЛ у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03).
Вимоги та зміст позовної заяви містяться у статті 175 ЦПК України.
Статтею 177 ЦПК України визначено документи, що додаються до позовної заяви.
Так, абзацом другим частини першої статті 177 ЦПК України визначено, що у разі подання до суду позовної заяви та документів, що додаються до неї в електронній формі, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви доказ надсилання листом з описом вкладення іншим учасникам справи копій поданих до суду документів.
З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом через систему «Електронний суд» (а.с.1-4).
Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху (а.с.11).
Залишаючи без руху позовну заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції з посиланням на абз. 2 ч. 1 ст. 177 ЦПК України, зазначав, що позивачем з метою виконання вказаного припису не надано доказу надсилання листом з описом вкладення іншим учасникам справи копій поданих до суду документів.
За частиною третьою статті 185 ЦПК України якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
19 жовтня 2022 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 до суду першої інстанції надано розписку ОСОБА_2 від 17 жовтня 2022 року, згідно з якою останній отримав від позивача ОСОБА_1 по цивільній справі № 185/8352/22 цивільний позов разом з додатками (а.с. 15).
Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2022 року позовну заяву  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди за невиконання договору про надання послуг повернуто позивачу (а.с.16).
Застосовуючи до позовної заяви наслідки, встановлені частиною третьою статті 185 ЦПК України, суд першої інстанції виходив із того, що позивач у строк, встановлений судом, вимоги ухвали суду про залишення позовної заяви без руху не виконала, доказів надіслання листом з описом вкладення іншим учасникам справи копій поданих до суду документів, суду не надала.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу виявив надмірний формалізм, оскільки повернення позовної заяви із зазначених підстав не відповідає принципу розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі й порушує сутність права позивача на доступ до суду, що з огляду на положення статті 6 Конвенції є недопустимим.
Крім того,суд першої інстанції залишив поза увагою те, що із практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) випливає, що судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, що беруть участь у спорі. Вимагається, щоб кожній із сторін була надана розумна можливість представляти свою справу у такий спосіб, що не ставить її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.
Доступ до суду, як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.
Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).
У справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Відповідно до практики ЄСПЛ на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (рішення у справі «Голднер проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1975 року, серія A № 18, пункт 36), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та дотримуватися пропорційності між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення у справі «Герен проти Франції» від 29 липня 1998 року, § 37, рішення у справі Мельник проти України від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03).
ЄСПЛ зауважив, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із цим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «DeGeouffredelaPradelle v. France» від 16 грудня 1992 року).
Відповідно до статті 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободу від порушень і протиправних посягань.
За правилом статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Апеляційний суд вважає, що повернення заяви порушує право заявника на доступ до правосуддя, яке гарантується пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Водночас, апеляційний суд звертає увагу на те, що судам при прийнятті позову необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
За таких обставин, відповідно до статті 379 ЦПК України, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції - скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 374,379,381,382 ЦПК України, апеляційний суд –
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити.
Ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2022 року – скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: