14.02.23
22-ц/812/153/23

Провадження №22-ц/812/153/23

П О С Т А Н О В А
Іменем України

14 лютого 2023 року                                                         м. Миколаїв
колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого: Базовкіної Т.М.,
суддів: Крамаренко Т.В. та Царюк Л.М.,
із секретарем судового засідання Ковальським Є.В.,
за відсутності учасників справи,
розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №483/1721/21 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Очаківський райагрохім» на рішення, яке постановив Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області під головуванням судді Рак Л.М. у приміщенні цього суду 23 листопада 2022 року, повний текст якого виготовлений того ж дня, за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Очаківський райагрохім» про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками шляхом їх витребування з чужого незаконного володіння,

у с т а н о в и л а :

У жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Очаківський райагрохім» (далі - ТОВ «Очаківський райагрохім») про визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок та їх витребування.
Позов обґрунтований тим, що на підставі розпорядження Очаківської райдержадміністрації № 49 від 28 лютого 2005 року вона одержала державні акти на право власності на земельні ділянки площею 3,19 га та 0,88 га за цільовим призначенням – ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовані в межах території Парутинської сільської ради Очаківського району Миколаївської області. 
У 2020 році їй стало відомо про наявність договорів оренди вищевказаних земельних ділянок, укладених між нею та ТОВ «Очаківський райагрохім», які зареєстровані 06 березня 2012 року відділом Держкомзему в Очаківському районі за № 4825100040002078 та відповідно №4825100040002079 строком на 20 років.
Вказані договори оренди ОСОБА_1  не підписувала та не уповноважувала інших осіб на таке, а отже відсутнє її волевиявлення на вчинення зазначених правочинів. 
Зазначене підтверджується висновком експерта № 21-686 складеним 15 вересня 2021 року, згідно якого «підписи від імені ОСОБА_1 , що містяться в оригіналі (копії) договору оренди землі, зареєстрованого 06 березня 2012 року відділом Держкомзему в Очаківському районі за № 4825100040002078 та договору оренди землі зареєстрованого 06 березня 2012 року відділом Держкомзему в Очаківському районі за № 4825100040002079 у графі підписи сторін від імені Орендодавця виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою».
Вона зверталась до відповідача із заявою про повернення земельних ділянок, однак письмової відповіді не було надано.
Посилаючись на викладене, уточнивши позовні вимоги, позивачка просила усунути перешкоди у користуванні спірними земельними ділянками шляхом зобов`язання ТОВ «Очаківський райагрохім» повернути їй у власність земельну ділянку площею 3,19 га з кадастровим номером 4825182800:02:000:0582, що розташована в межах території Парутинської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, та земельну ділянку площею 0,88 га з кадастровим номером 4825182800:03:000:0495, що розташована в межах території Парутинської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області.
Також позивачка просила стягнути з ТОВ «Очаківський райагрохім» на її користь судові витрати.
Відповідач 09 листопада 2021 року до суду надіслав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позивач схвалив укладені договори оренди, і це підтверджується одержанням ним орендної плати. Також зазначив, що наступне схвалення особою правочину, вчиненого від її імені представником з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним. Посилаючись на те, що жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог позивачем не надано, просив відмовити у задоволенні позову.
Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 листопада 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Усунуто перешкоди ОСОБА_1 у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання ТОВ «Очаківський райагрохім» повернути у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 3,19 га з кадастровим номером 4825182800:02:000:0582, що розташована в межах території Парутинської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області.
Усунуто перешкоди ОСОБА_1 у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання ТОВ «Очаківський райагрохім» повернути у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,88 га з кадастровим номером 4825182800:03:000:0495, що розташована в межах території Парутинської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області.
Стягнуто з ТОВ «Очаківський райагрохім» на користь ОСОБА_1 – 1816 грн. в рахунок відшкодування судового збору, 6178 грн. в рахунок витрат на проведення експертизи, а також 7000 грн. – в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу.
Рішення суду мотивовано тим, що під час укладання договорів оренди землі текст цих договорів було підписано від імені ОСОБА_1 сторонньою особою, яка не мала належних повноважень на вчинення таких дій, що свідчить про відсутність вільного волевиявлення позивачки. Крім того, в спірних договорах відсутні дати їх укладання, що на думку суду, додатково свідчить про те, що сторони не досягли згоди стосовно усіх істотних умов договорів оренди землі, оскільки вони не відповідають волі орендодавця та вимогам закону.
Посилання представника відповідача у своєму відзиві на те, що ТОВ «Очаківський райагрохім» своєчасно сплачує орендну плату і позивачка її отримує, суд вважав необґрунтованими, оскільки особа, яка підписала договір, не була представником орендодавця і не мала будь-яких повноважень на вчинення дій від імені позивачки, а тому наступне схвалення цих договорів було неможливим. Факт нарахування відповідачем орендної плати за землю позивачці може свідчити лише про здійснення оплати за фактичне користування землею.
Відхиляючи клопотання представника відповідача про передачу справи на розгляд Господарського суду Одеської області, суд враховував правову позицію, викладену Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 289/2204/17 (провадження №14-246 цс 19), та констатував, що позивачка  ОСОБА_1  звернулася до суду з вимогами про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками, які є вимогами немайнового характеру. Спір за цими вимогами не входить до числа тих, що відповідно до статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства належать до юрисдикції господарського суду в межах справи про банкрутство.
       Той факт, що право оренди є майновим правом і охоплюється поняттям «власність» за змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, не змінює бухгалтерський облік такого права як нематеріального активу та не впливає на кваліфікацію спору про розірвання договорів оренди або усунення перешкод у користуванні земельними ділянками як немайнового.
Не погодившись з рішенням суду, ТОВ «Очаківський райагрохім» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
Апеляційну скаргу ТОВ «Очаківський райагрохім» мотивувало тим, що як вбачається зі змісту укладених договорів оренди, вони є зареєстрованими, на них містяться відтиски печатки Відділу Держкомзему в Очаківському районі, справжність яких ним не заперечується.
За такого незалежно від того, хто підписував названі договори оренди – позивач чи інша особа, договори оренди вважаються укладеними від імені позивачки, в силу їх реєстрації і щодо них діє презумпція дійсності правочину, передбачена у статті 204 ЦК України.
Позивачка вчинила конклюдентні дії, щодо прийняття договору оренди землі без зауважень. За весь вказаний час ОСОБА_1 отримувала орендну плату. Отже, прийнявши від відповідача орендну плату за договорами оренди та не здійснивши жодних дій щодо повернення вказаної плати, позивачка схвалила укладені з ТОВ «Очаківський райагрохім» договори оренди, чим підтвердила їх дійсність.
Що стосується судових витрат на правничу допомогу, то відповідно до оскаржуваного рішення встановлено, що позивачем надано договір про надання правової допомоги, ордер та квитанцію. Проте в порушення вимог частини 3 статті 137 ЦПК України позивачкою не надано відомостей про надання опису робіт. В зв`язку з чим відсутні підстави для стягнення витрат на правову допомогу.
Від представник позивача адвоката Коренко Т.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду – без змін, посилаючись на те, що доводи скарги про те погодження позивачкою умов договорів конклюдентними діями є помилковими з огляду на висновки Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц., а висновки суду першої інстанції про неукладеність спірних договорів відповідають обставинами справи та вимогам закону. 
Учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про його час та місце були повідомлені засобами поштового зв`язку. На електронну адресу Миколаївського апеляційного суду надійшли заяви представників сторін – адвокатів Коренко Т.В. та Іванченка І.В. про розгляд справи без участі, відповідно, позивача та представників сторін. 
Зважаючи на заяви представників сторін, вимоги частини 6 статті 128, частин 1, 2 статті130, частини 2 статті 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення учасників справи, які не з`явилися, належним, а неявку з урахуванням також того, що матеріали справи є достатніми, такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи. 
Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Рішення суду першої інстанції відповідає таким вимогам закону (не в повній мірі).
Як вбачається з матеріалів справи і таке встановив суд першої інстанції, на підставі розпорядження Очаківської районної державної адміністрації №49 від 28 лютого 2005 року позивачка ОСОБА_1 одержала державні акти серії ЯА № 074770 та серії ЯА № 074771 на право власності на земельні ділянки площею 3,19 га з кадастровим номером 4825182800:02:000:0582 та 0,88 га з кадастровим номером 4825182800:03:000:0495 за цільовим призначенням – ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовані в межах території Парутинської сільської ради Очаківського району Миколаївської області (а.с. 10-11).
Відповідно до текстів договорів оренди землі (а.с. 13-16) між ОСОБА_1 та ТОВ «Очаківський райагрохім» було укладено договори оренди земельних ділянок площею 3,19 га та 0,88 га, які були зареєстровані у відділі Держкомзему у Очаківському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено записи від 06 березня 2012 року за №№ 4825100040002078 та 4825100040002079.
Звернувшись 11 червня 2020 року до ТОВ «Очаківський райагрохім» із заявою про розірвання спірних договорів оренди землі (а.с. 21), позивачка відповіді на своє звернення не одержала.
Згідно з висновком почеркознавчої експертизи № 21-686 від 15 вересня 2021 року, який був зроблений на замовлення представника позивачки адвоката Коренко Т.В., підписи в оригіналах спірних договорів оренди землі, які були зареєстровані 06 березня 2012 року у відділі Держкомзему у Очаківському районі за №№ 4825100040002078 та 4825100040002079, виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою. 
У висновку експерт Осипчук А.В. зазначив про те, що висновок експерта підготовлений для подання до суду, а також про обізнаність щодо кримінальної відповідальності, передбаченої статтями 384, 385 КК України (а.с. 23-28).
Пред`являючи позов, ОСОБА_1 стверджувала, що оспорювані договори вона не підписувала, іншу особу на їх підписання не уповноважувала, що свідчить про відсутність її волевиявлення на вчинення цих правочинів, що підтверджується висновком експерта Миколаївського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз.
Особа не може вважатися такою, що наділена цивільними правами чи є зобов`язаною на користь іншої особи, у випадку, коли відсутня сама підстава виникнення відповідних прав та обов`язків, зокрема правочин.
       За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.
       Згідно із частиною 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
       Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.
       Частиною 3 статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
       Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини 1 статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
       Як у частині 1 статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.
       У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.
       За частиною 1 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
       Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
       Частиною ж 2 цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Так, у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі №674/461/16-ц зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».
       Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
       Згідно із частиною 1 статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
       Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина 1 статті 638 ЦК України).
Статтею 759 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).
За змістом статті 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.
Таким спеціальним законом є Закон України від 06 жовтня 1998 року № 161-XIV «Про оренд землі» (далі – Закон № 161-XIV).
Згідно із статтею 1 Закону № 161-XIV (тут і далі в редакції закону, яка була чинною на день реєстрації спірного договору) оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. 
Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та 
       За частиною 1 статті 14 Закону України «Про оренду землі» (тут і далі - у редакції, чинній на дату державної реєстрації спірних договорах) договір оренди землі укладається в письмовій формі, а за статтею 18 цього Закону договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації.
За частиною 1 статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду;   умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю;   умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.
       Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина 2 цієї ж статті).
       У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
       Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.
       За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
       Відповідно до частини 2 статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
       Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц звернула увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.
       Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам 2,3 статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.
       Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок (див. також постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71), від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 97)).
       Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.
Згідно із частинами 1-3 статті 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.
Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.
Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.
Як передбачено частинами 1, 2, 5 статті 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.
Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз.
У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.
Статтею 110 ЦПК України визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
Згідно з висновком почеркознавчої експертизи № 21-686 від 15 вересня 2021 року, який був зроблений на замовлення представника позивачки адвоката Коренко Т.В., підписи в оригіналах спірних договорів оренди землі, які були зареєстровані 06 березня 2012 року у відділі Держкомзему у Очаківському районі за №№ 4825100040002078 та 4825100040002079, виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою. У висновку експерт Осипчук А.В. зазначив про те, що висновок експерта підготовлений для подання до суду, а також про обізнаність щодо кримінальної відповідальності, передбаченої статтями 384, 385 КК України (а.с. 23-28).
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно врахував, що висновок № 21-686 від 15 вересня 2021 року, який виготовлений на замовлення учасника справи - представника позивача судовим експертом Миколаївського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз, відповідає положенням статей 102, 106 ЦПК України, а тому є належним та допустимим доказом у справі.
Відповідач ТОВ «Очаківський райагрохім» зазначені висновки експерта не заперечувало та не спростовувало.
Отже, колегії суддів апеляційного суду вважає, що висновок експерта № 21-686 від 15 вересня 2021 року судом першої інстанції належно оцінений у сукупності з іншими доказами.
Повно та достеменно встановивши, що ОСОБА_1 оспорювані договори оренди землі не підписувала, відповідно, їх істотні умови не погоджувала, суд зробив обґрунтований висновок, що у позивачки було відсутнє волевиявлення на укладення цих договорів та такі договори оренди земельної ділянки є неукладеними.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Враховуючи підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві, а також заперечення відповідача, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивачка як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є саме усунення перешкод у користуванні належним їй майном шляхом повернення земельних ділянок, а тому такі вимоги позивачки правильно задоволені судом першої інстанції. 
Доводи апеляційної скарги про те, що незалежно від того, хто підписував договори оренди - позивачка чи інша особа, договори оренди вважаються укладеними, оскільки позивачка вчиняла конклюдентні дії, які свідчать про схвалення вказаних договорів з огляду на положення статті 181 ГК України, не заслуговують на увагу з огляду на наступне.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц зробила висновок, що конклюдентними діями може підтверджуватися лише укладення договору в усній формі. Конкретно до обставин справи №145/2047/16-ц Велика Палата наголосила, що за статтею 18 Закону України «Про оренду землі» договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації. Зазначена норма виключає можливість укладення спірного договору шляхом вчинення конклюдентних дій, бо такий договір не може бути зареєстрований. Отже, договір оренди земельної ділянки, який відповідно до законодавства тлумачиться як неукладений, не може тлумачитися як фактично укладений шляхом конклюдентних дій.
За змістом частини 8 статті 181 ГК України, якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо виконання договору, який вважається неукладеним (таким, що не відбувся), правові наслідки таких дій визначаються нормами ЦК України. Водночас, згідно частини 1 статті 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти 1)правочини між юридичними особами; 2)правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною 1 статті 206 цього Кодексу; 3)правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4)інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Відповідно до частини 1 статті 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Отже, шляхом конклюдентних дій не можуть укладатися договори між юридичними особами, а також договори за участі фізичних осіб, які не виконуються сторонами у момент їх вчинення. 
Таким чином аргументи скарги про те, що не підписання ОСОБА_1 спірних договорів оренди земельних ділянок не свідчить про їх неукладеність внаслідок конклюдентних дій останньої, є безпідставними та не відповідають наведеним нормам матеріального права та правовим позиціям Верховного Суду щодо застосування цих норм права у подібних правовідносинах.
З цих же підстав до правовідносин, що виникли між сторонами, не може бути застосовано принцип «мовчазної згоди», на який посилається відповідач в апеляційній скарзі.
Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» принцип мовчазної згоди - принцип, згідно з яким суб`єкт господарювання набуває права на провадження певних дій щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності без отримання відповідного документа дозвільного характеру, за умови якщо суб`єктом господарювання або уповноваженою ним особою подано в установленому порядку заяву та документи в повному обсязі, але у встановлений законом строк документ дозвільного характеру або рішення про відмову у його видачі не видано або не направлено. 
За вимогами частини 1статті 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається в письмовій формі, а за статтею 18 цього Закону договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації.
Отже, підпис у договорі оренди землі є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Крім того, зазначені доводи апеляційної скарги та посилання скаржника на отримання позивачем орендної плати і на те, що до спірних договорів діє презумпція дійсності правочину, передбачена у статті 204 ЦК України, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони не відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду щодо застосування зазначених норм права, викладеній у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц.
Обставини державної реєстрації договорів оренди, як і факти виплати орендної плати за цими договорами, не можуть свідчити про волевиявлення орендодавця на укладення спірних договорів.
За такого суд першої інстанції повно та всебічно на підставі належним чином у відповідності до правил статті 89 ЦПК України оцінених доказів встановив обставини справи та визначився з характером спірних правовідносин сторін, дав їм правильну правову оцінку, а тому обґрунтовано задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 . 
Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед іншіх, витрати  на професійну правничу допомогу.
Частинами 1, 2 статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.
У справі, яка переглядається, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені повністю, що є підставою для покладення на відповідача усіх понесених судових витрат.
Відповідач в апеляційній скарзі посилається на відсутність підстав для стягнення позивачці витрат на правову допомогу через ненадання нею в порушення вимог частини 3 статті 137 ЦПК України опису робіт , виконаних адвокатом. 
Для вирішення питання про стягнення з ТОВ «Очаківський райагрохім» витрат ОСОБА_1 на правничу допомогу, апеляційний суд виходить з наступного.
За правилами статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частина 1).
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (частина 2 статті 137 ЦПК України).
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (частина 3 статті 137 ЦПК України).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним з:                          1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);                    3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 статті 137 ЦПК України). 
У разі недотримання цих вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5, 6 статті 137 ЦПК України).
При вирішенні питання про розподіл судових витрат, в тому числі і витрат на правничу допомогу, суд, зокрема, враховує, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову (частина 3 статті 141 ЦПК України).
Отже, гонорар адвоката визначається за умовами договору про надання правничої допомоги, залежить від обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості. Такі витрати мають бути співмірними (складність справи, витрачений час тощо). На підтвердження своїх вимог сторона, яка вимагає їх відшкодувати, має надати детальний опис робіт, виконаних адвокатом.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова Верховного Суду України від 11 лютого 2019 року у справі № 335/9780/15).
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі- Європейський Суд) у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19).
Такі критерії застосовує Європейський суд, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим.
На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані:
- договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.);
- документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
       Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
За умовами укладеного ОСОБА_1 адвокатом Коренко Т.В. договору №56 від 20 липня 2021 року про надання правничої (правової) допомоги предметом цього договору, зокрема, є представництво адвокатом інтересів ОСОБА_1 у всіх судових установах України (а.с. 31-33). Згідно розділу 4 цього договору за послуги, що надаються адвокатом у відповідності з умовами договору, клієнт сплачує адвокату гонорар.
Згідно долученого до позовної заяви складеного адвокатом Коренко Т.В. розрахунку суми гонорару адвоката за надання правової допомоги (а.с. 35) адвокатом надано ОСОБА_1 наступні послуги на виконання договору №56: досудовий аналіз справи – вартість 1000 грн., написання позовної заяви – 1500 грн. , представництво інтересів в суді першої інстанції – 4500 грн., всього – 7000 грн. Розрахунок проведено на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590. 
Як свідчить квитанція ОСОБА_1 сплатила адвокату Коренко Т.В. 7000 грн. гонорару (а.с. 36).
Клопотання відповідача про зменшення розмір витрат позивачки на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, що передбачено статтею 137 ЦПК України, до суду першої інстанції з обґрунтуванням неспівмірності витрат від відповідача не надходило.
Заявлений позивачкою розмір витрат на професійну правничу допомогу є обґрунтованим та не є явно неспівмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, значенням справи для сторони, тому підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу апеляційний суд не вбачає.
Отже, з огляду на наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому апеляційна скарга в силу вимог статті 375 ЦПК України не підлягає задоволенню.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів
п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Очаківський райагрохім» залишити без задоволення, рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 листопада 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий                                                 Т.М. Базовкіна

Судді:                                                         Т.В. Крамаренко

Л.М. Царюк

________________________________________
Повний текст постанови складений 14 лютого 2023 року