ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/354/23 Справа № 183/4349/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Сорока О. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2023 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,
за участю секретаря судового засідання — Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу Новомосковського міського голови Рєзніка Сергія Олександровича на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2022 року,
       апеляційні скарги Виконавчого комітету Новомосковської міської ради на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2022 року та додаткове рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2022 року
       у цивільній справі за позовом ОСОБА_1  до Новомосковського міського голови Рєзніка Сергія Олександровича, Виконавчого комітету Новомосковської міської ради, Комунального підприємства «Новомосковський комбінат комунальних підприємств», Новомосковської міської ради про визнання неправомірним та скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, –

ВСТАНОВИЛА:

       У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 07 жовтня 2019 року між виконавчим комітетом Новомосковської міської ради в особі міського голови Літвіщенка В.І., з одного боку, та ОСОБА_1 , з другого боку, укладено контракт з керівником підприємства, що є у комунальній власності, у відповідності до якого позивач призначений на посаду директора Комунального підприємства «Новомосковський комбінат комунальних підприємств» (далі – КП «НККП») на строк з 07 жовтня 2019 року по 31 грудня 2020 року.
       В подальшому додатковою угодою №1 про внесення змін до Контракту з керівником підприємства, що є у комунальній власності, від 02 жовтня 2020 року, строк дії контракту був змінений до 31 грудня 2025 року.
       Розпорядженням Новомосковського міського голови №302-к від 19 травня 2021 року позивача було звільнено з посади директора КП «НККП», згідно п.8 ч.1 ст.36 КЗпП України, а також прийнято рішення про розірвання з ним контракту, з наступного дня після закінчення тимчасової втрати працездатності відповідно до листка непрацездатності. З розпорядженням про звільнення ОСОБА_1 був ознайомлений 03 червня 2021 року, після виходу з лікарняного.
       Позивач вважав, що при винесенні розпорядження про звільнення були порушені процедура звільнення керівника комунального підприємства та розірвання з ним контракту, міський голова діяв всупереч повноваженням, наданим законом.
       Також ОСОБА_1 посилався на те, що п.1.2 укладеного з ним Контракту передбачено наявність трудових відносин між керівником підприємства та виконавчим комітетом Новомосковської міської ради. Пунктом 2.7 Контракту передбачено, що виконавчий комітет Новомосковської міської ради звільняє керівника у разі закінчення контракту достроково за вимогою керівника, а також у випадку порушень законодавства та умов контракту. Відповідно до п.5.3 Контракту встановлено, що керівник може бути звільнений з посади, а цей контракт розірваний з ініціативи виконавчого комітету Новомосковської міської ради до закінчення терміну його дії.
       Позивач наполягав, що умовами контракту передбачено його дострокове розірвання лише за наявності ініціативи виконавчого комітету Новомосковської міської ради і право звільнення належить саме виконавчому комітету Новомосковської міської ради.
       При цьому, ОСОБА_1 зазначав, що перед його звільненням відбувалися наступні події.
       Так, Розпорядженням Новомосковського міського голови №Р-9 від 16 січня 2021 року «Про проведення перевірки КП «НККП» зобов`язано відділ внутрішнього контролю та аудиту виконавчого комітету Новомосковської міської ради провести перевірку КП «НККП» за період з 01 січня 2019 року по поточний час та оцінити ефективність його фінансово-господарської діяльності.
       22 лютого 2021 року на ім`я заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів - Ткачука Г. надійшла доповідна записка начальника відділу внутрішнього контролю та аудиту - Кошевого М., в якій йдеться мова про ненадання ОСОБА_1 окремих витребуваних документів, а також міститься пропозиція щодо застосування до нього дисциплінарного стягнення – звільнення.
       15 березня 2021 року міським головою видане розпорядження №160-К «Про проведення службового розслідування», зі змісту якого вбачається, що міським головою вирішено провести службову перевірку, створено комісію з проведення службового розслідування та відсторонено ОСОБА_1 від виконання повноважень керівника КП «НККП» на час проведення службового розслідування з 17 березня 2021 року до 14 травня 2021 року.
       Таке рішення міського голови було мотивоване необхідністю всебічної, повної, неупередженої перевірки фактів, що наведені в доповідній записці ОСОБА_2 від 22 лютого 2021 року щодо перешкоджання керівником комунального підприємства проведенню перевірки, невиконання рішень Новомосковської міської ради, виконавчого комітету Новомосковської міської ради, розпоряджень міського голови, вимог чинного законодавства України.
       Створену комісію зобов`язано скласти Акт службового розслідування, подати його до 14 травня 2021 року, а 19 травня 2021 року Новомосковським міським головою видане розпорядження №302-к «Про звільнення ОСОБА_1 з посади директора КП «НККП» (далі - Розпорядження №302-к від 19 травня 2021 року), згідно якого на підставі допущених ОСОБА_1 порушень, зазначених в Акті службового розслідування від 14 травня 2021 року, з урахуванням пропозицій комісії з проведення службового розслідування щодо звільнення ОСОБА_1 та розірвання контракту.
       При цьому міський голова керувався Законом України «Про місцеве самоврядування», підпунктами а), в), і) пункту 5.3 Контракту з керівником підприємства, що є у комунальній власності від 07 жовтня 2019 року, рішенням Конституційного суду України від 04 вересня 2019 року №6-р(ІІ)/2019 по справі №3-425/2018(6960/18), п.8 ч.1 ст.36 та ч.3 ст.40 КЗпП України.
       Між тим, позивач вказував, що підпунктами «а», «в», «і» п.5.3 Контракту передбачено, що контракт може бути розірваний до закінчення терміну його дії з наступних підстав:
       - систематичне невиконання керівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього цим Контрактом (підпункт «а» п.5.3 Контракту);
       - у разі виникнення у підприємства податкового боргу (підпункт «в» пункту 5.3 Контракту);
       - у разі неподання виконавчому комітету Новомосковської міської ради квартальної та річної фінансової звітності (підпункт «і» пункту 5.3 Контракту).
       Проте, ОСОБА_1 стверджував, що таких порушень ним на посаді керівника не допускалося.
       Крім того, однією з підстав винесення Розпорядження №302-к від 19 травня 2021 року стали пропозиції Комісії з проведення службового розслідування, викладені в Акті службового розслідування від 14 травня 2021 року, однак ОСОБА_1 вважав, що службове розслідування, яке проводилось на підставі Розпорядження Новомосковського міського голови №160-К від 15 березня 2021 року, було призначене та проводилось з порушенням вимог законодавства.
       Водночас, позивач посилався на п.1 Порядку проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та осіб, які для цілей Закону України «Про запобігання корупції» прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 13 червня 2000 року №950, який передбачає випадки, у яких може бути проведено службове розслідування, однак Розпорядження №160-к від 15 березня 2021 року «Про проведення службового розслідування» містить посилання на необхідність перевірки фактів щодо перешкоджання директором КП «НККП» ОСОБА_1 проведенню перевірки, невиконання рішень Новомосковської міської ради, виконавчого комітету Новомосковської міської ради, розпоряджень міського голови, вимог чинного законодавства України.
       В свою чергу, укладений з керівником комунального підприємства Контракт містить права та обов`язки керівника. ОСОБА_1 наполягав на тому, що не порушував обов`язки керівника, викладені у Контакті, а тому підстави для проведення службового розслідування були відсутні.
       При цьому, позивач також посилався на те, що п.2.6 укладеного з ним Контракту передбачає дії виконавчого комітету Новомосковської міської ради, у разі якщо керівник допустив невиконання чи неналежне виконання своїх обов`язків щодо управління підприємством та розпорядження майном. У таких випадках саме виконавчий комітет має право вимагати від керівника достроковий звіт про його дії. Тобто, Контрактом встановлена інша процедура, ніж проведення службового розслідування, на підставі якої саме виконавчий комітет може зробити висновки щодо невиконання керівником своїх обов`язків.
       Крім того, ОСОБА_1 у своїй позовній заяві вказував, що 03 березня 2021 року відбулося засідання виконавчого комітету Новомосковської міської ради, на якому після його звіту робота даного підприємства була визнана задовільною, а вже 15 березня 2021 року було призначено службове розслідування з порушенням п.3 Порядку №950, у відповідності до якого рішенням щодо проведення службового розслідування визначаються голова комісії з проведення службового розслідування, інші члени комісії, предмет і дата початку та закінчення службового розслідування. Строк службового розслідування не може перевищувати двох місяців.
        ОСОБА_1 звертав увагу, що Розпорядження №160-к від 15 березня 2021 року не містить дату початку та закінчення службового розслідування, яке повинно проводитись відносно особи, визначеної у п.1 Порядку №950, а не з метою проведення повної перевірки роботи та фінансового стану підприємства.
       Зокрема, Порядком №950, а саме п.6 надається право, членам комісії ознайомлюватися і вивчати з виїздом на місце відповідні документи, у разі потреби знімати з них копії та долучати їх до матеріалів службового розслідування.
       Між тим, позивач зауважував, що жоден з документів, на які є посилання в Акті службового розслідування від 14 травня 2021 року, не долучений до цього акту, що не дає можливості встановити відповідність висновків комісії обставинам розслідування.
       Також ОСОБА_1  стверджував, що в порушення п.7 Порядку №950 йому не була надана можливість в ході розслідування надати пояснення, а в Акті службового розслідування від 14 травня 2021 року відсутні обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, не вказані причини та умови, що призвели до порушення, вжиті або запропоновані заходи для їх усунення чи обставини, що знімають з особи, стосовно якої проведено службове розслідування, безпідставні звинувачення або підозру. Водночас, відсутні обґрунтовані пропозиції щодо усунення виявлених порушень, що у свою чергу є порушенням п.8 порядку №950.
       У позові ОСОБА_1 також звертав увагу на порушення процедури його звільнення, а саме, що п.8 ч.1 ст.36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом, тобто, на підставі цієї норми припиняється трудовий договір за наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання. Натомість, з ним контракт було розірвано за:
       -систематичне невиконання керівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього цим Контрактом (підпункт «а» п.5.3 Контракту);
       -виникнення у підприємства податкового боргу (підпункт «в» пункту 5.3 Контракту);
       -за неподання виконавчому комітету Новомосковської міської ради квартальної та річної фінансової звітності (підпункт «і» пункту 5.3 Контракту).
       При цьому, ОСОБА_1 наголошував, що при звільненні працівника за систематичне невиконання керівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього цим Контрактом, роботодавець повинен навести конкретні факти допущеного ним невиконання обов`язків, зазначити, коли саме вони мали місце. Крім того, необхідна наявність застосованого й не втратившого юридичної сили за давністю або не знятого заходу дисциплінарного чи громадського стягнення, а не фактична наявність сукупності невиконання працівником своїх обов`язків.
       Також ОСОБА_1 , з посиланням на висновок Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року по справі №206/52351/16-ц (206/2351/16-ц), зазначав, що у даному випадку, незважаючи на те, що звільнення відбувається за п.8 ч.1 ст.36 КЗпП України, воно повинно відбутися з дотриманням вимог законодавства про працю, а саме п.3 ст.40 КЗпП України, оскільки звільнення відбувається саме за систематичне невиконання покладених обов`язків.
       Між тим, за період його роботи до позивача не було застосоване жодне дисциплінарне стягнення, до застосування дисциплінарного стягнення не встановлена вина працівника, від нього не відбирали письмові пояснення, при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган не врахував ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.
       Особливу увагу позивач звертав на виникнення у підприємства податкового боргу, що також стало підставою для його звільнення.
       Так, у висновках комісії з проведення службового розслідування зазначено, що «за період діяльності ОСОБА_1 заборгованість з податку на додану вартість за даними бухгалтерського обліку зросла на 2 674, 82 грн. Крім того, станом на 31 грудня 2020 року має місце заборгованість з земельного податку з юридичних осіб у сумі 231 502,50 грн. Станом на 01 березня 2021 року податковий борг підприємства становить 4,18 млн грн, що підтверджується рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду по справі №160/7205/20 від 01 квітня 2021 року. За службовою довідкою головного бухгалтера КП «НККП» податковий борг на кінець 2018 року становив лише 1,5 млн грн».
       На спростування вказаного, ОСОБА_1 зазначав, що податковий борг виник у підприємства не за період його роботи на посаді, а такий борг існував до укладення з ним контракту, при цьому, він, в свою чергу, вживав заходів для зменшення такого боргу та за період його керівництва підприємством було зменшено податковий борг з ПДВ на сотні тисяч грн, а земельний податок сплачувався у повному обсязі. Водночас, за період його роботи на підприємстві з`явилась оранжерея, в якій вирощувалися квіти для озеленення міста, парків, скверів, що економило бюджетні кошти, оскільки на закупівлю квітів такі кошти не витрачалися, а кошти, отримані підприємством від діяльності, були використані за бюджетними призначеннями, виключно на визначені потреби.
       Доводи, викладені у Акті службового розслідування щодо неподання виконавчому комітету Новомосковської міської ради квартальної та річної фінансової звітності (підпункт «і» пункту 5.3 Контракту), позивач, з посиланням на норми ст.65, ч.7 ст.78 ГК України, ст.5, ч.1 ст.10, ст.17, п.10 ч.4 ст.42, ч.1 та ч.2 ст.51, ч.5 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», спростовував наступним.
       Позивач зазначав, що укладений з ним контракт визначає роботодавця - виконавчий комітет Новомосковської міської ради.
        ОСОБА_1 наполягав на тому, що підставою для звільнення керівника комунального підприємства є розірвання контракту, тобто, цей трудовий договір є першочерговим, а розпорядження про звільнення – похідним, ініціатива з розірвання контракту належить саме виконавчому комітету Новомосковської міської ради (колегіальному органу), а не міському голові.
       Однак, всупереч п.100 Інструкції з діловодства у виконавчому комітеті Новомосковської міської ради, затвердженої рішенням виконавчого комітету Новомосковської міської ради від 19 січня 2021 року №6/0/6-21, оскаржуване позивачем №302-к від 19 травня 2021 року не містить дати його звільнення, а містить лише посилання щодо звільнення ОСОБА_1 та розірвання з ним Контракту з наступного дня після закінчення тимчасової втрати працездатності відповідно до листа непрацездатності.
       Таким чином, зазначені обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом.
       При цьому, ОСОБА_1 вказував, що у зв`язку із незаконним звільненням зазнав значну кількість негативних наслідків, що виразилися, зокрема, у значному погіршенні стану здоров`я та душевних стражданнях, які він зазнав у зв`язку з посяганням на його трудові права та інтереси. Незаконне звільнення також заподіяло інші негативні наслідки, а саме зміну життєвого укладу. На даний час позивач не працює та не може знайти роботу саме внаслідок незаконного його звільнення, його сім`я позбавлена засобів до існування, а він особисто позбавлений можливості жити повноцінним життям.
       У зв`язку з чим, ОСОБА_1 просив суд:
       - визнати протиправним та скасувати Розпорядження Новомосковського міського голови №302-к від 19 травня 2021 року «Про звільнення ОСОБА_1 з посади директора Комунального підприємства «Новомосковський комбінат комунальних підприємств»;
       - визнати розірвання Контракту з керівником підприємства, що є у комунальній власності, від 07 жовтня 2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та міським головою Літвіщенко В.І. від імені виконавчого комітету Новомосковської міської ради, та звільнення ОСОБА_1 за п.8 ч.1 ст.36 КЗпП України незаконним;
       - поновити його на роботі в КП «НККП» на посаді директора з 03 червня 2021 року;
       - стягнути з КП «НККП» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу;
       - стягнути з Новомосковської міської ради моральну шкоду у розмірі 150 000,00 грн.
       Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2022 року позов ОСОБА_1 до Новомосковського міського голови Рєзніка С.О., виконавчого комітету Новомосковської міської ради, КП «НККП», Новомосковської міської ради про визнання неправомірним та скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди – задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано розпорядження Новомосковського міського голови №302-к від 19 травня 2021 року «Про звільнення ОСОБА_1 з посади директора КП «НККП». Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді директора КП «НККП». Стягнуто з КП «НККП» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 389 232 грн 91 коп. Стягнуто з виконавчого комітету Новомосковської міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 816 грн. В іншій частині позову – відмовлено. Рішення в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання.
       Додатковим рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2022 року стягнуто з виконавчого комітету Новомосковської міської ради на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 29 000 грн.
       Не погодившись з такими судовими рішеннями, виконавчий комітет Новомосковської міської ради подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить їх скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заявлених ОСОБА_1 вимог в повному обсязі.
       Новомосковський міський голова Рєзнік С.О. також подав до суду апеляційну скаргу на рішення міськрайонного суду від 02 червня 2022 року та просить його скасувати з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне їх з`ясування, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права та порушення вимог процесуального закону.
       Інші учасники процесу не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційні скарги у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
       Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача та пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення та додаткове рішення суду — без змін, з огляду на таке.
       Судом встановлено, що 07 жовтня 2019 року між міським головою Літвіщенко В.І., який діяв на підставі ст.42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», та ОСОБА_1 було укладено контракт, у відповідності до якого ОСОБА_1 призначений на посаду директора КП «НККП» з 07 жовтня 2019 року по 31 грудня 2020 року (т.1, а.с. 73-75).
       02 жовтня 2020 року між цими ж сторонами була підписана додаткова угода до Контракту з керівником підприємства, що є у комунальній власності, у відповідності до якої контракт діє з 07 жовтня 2019 року по 31 грудня 2025 року (т.1, а.с. 76).
       16 січня 2021 року Новомосковським міським головою прийняте розпорядження №Р-9 «Про проведення перевірки КП «НККП», відповідно до якого відділ внутрішнього контролю та аудиту виконавчого комітету Новомосковської міської ради зобов`язано провести перевірку зазначеного підприємства за період з 01 січня 2019 року по поточний час та оцінити ефективність його фінансово-господарської діяльності, під час проведення перевірки при потребі залучити працівників інших підрозділів виконавчих органів, установ і підприємства Новомосковської міської ради за погодженням з їх керівниками, по завершенню перевірки надати висновок про її результати, контроль за виконанням розпорядження покладено на заступника міського голови Ткачука Г. (т.1, а.с. 70).
       22 лютого 2021 року на адресу заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів Ткачука Г. надійшла доповідна записка начальника відділу внутрішнього контролю та аудиту Кошового М.М., у якій він повідомив про неможливість проведення перевірки, оскільки директор КП «НКПП» Ракаєв В.І. не надав останній перелік документів, який необхідний для здійснення перевірки. При цьому, ОСОБА_3 у доповідній записці виклав ряд фактів діяльності підприємства, які він вважає незаконними, тому пропонує застосувати до керівника підприємства дисциплінарне стягнення у виді звільнення (т.1, а.с. 66-69).
       15 березня 2021 року Новомосковським міським головою видане розпорядження №160-К «Про проведення службового розслідування», у відповідності до якого, з метою всебічної, повної, неупередженої перевірки фактів, що наведені в доповідній записці від 22 лютого 2021 року ОСОБА_3 щодо перешкоджання ОСОБА_1 проведенню перевірки, невиконання рішень Новомосковської міської ради, виконавчого комітету Новомосковської міської ради, розпоряджень міського голови, вимог чинного законодавства України міським головою вирішено провести службову перевірку, створено комісію з проведення службового розслідування та відсторонено з 17 березня 2021 року ОСОБА_1 від виконання повноважень керівника КП «НККП» на час проведення службового розслідування до 14 травня 2021 року. За результатами роботи комісії зобов`язано скласти Акт службового розслідування та надати його міському голові не пізніше 14 травня 2021 року (т. 1, а.с. 71-72).
       Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами, на підтвердження вчинення ОСОБА_4 порушень посадових обов`язків надано лише акт службового розслідування, який є внутрішнім документом юридичної особи, при цьому, встановлені у зазначеному акті факти не доведені належними, допустимими та достовірними доказами, тоді як саме на відповідача у такій категорії справ покладається обов`язок надати належні, допустимі та достовірні докази правомірності своїх дій при прийнятті рішення про звільнення особи за виявлені порушення при виконання посадових та службових обов`язків.
       Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
       Частиною 2 ст.81 ЦК України визначено, що юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права.
       Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.
       Посадові особи юридичних осіб публічного права є працівники юридичних осіб публічного права, які наділені посадовими повноваженнями здійснювати організаційно-розпорядчі чи адміністративно-господарські функції.
       Так, засновником КП «НККП» є Новомосковська міська рада, яка за своєю організаційно-правовою формою є органом місцевого самоврядування.
       У справі, яка переглядається, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , працюючи керівником комунального підприємства являвся посадовою особою юридичної особи публічного права.
       У відповідності до п.1.4 контракту керівник підприємства підзвітний виконавчому комітету Новомосковської міської ради та міському голові у межах, встановлених законодавством, статутом підприємства та цим контрактом.
       У свою чергу, частиною 1 ст.147-1 КЗпПУ визначено, що дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.
       Отже, аналізуючи викладене, районний суд дійшов правильного висновку, що Новомосковський міський голова має право призначення службових перевірок та притягнення до дисциплінарної відповідальності керівника КП «НКПП».
       Разом з тим, порядок проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та осіб, які уповноважені на виконання функцій держави або місцевого самоврядування та осіб, які для цілей Закону України «Про запобігання корупції» прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затверджено Постановою КМУ від 13 червня 2000 року №950 (далі – Порядок №950).
       Згідно п.1 Порядку №950, відповідно до цього Порядку стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та осіб, які для цілей Закону України «Про запобігання корупції» прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може бути проведено службове розслідування.
       Підпунктом а) пункту 2 частини 1 статті 3 Закону України «Про запобігання корупції», визначено, що до осіб, які для цілей цього Закону прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, віднесені посадові особи юридичних осіб публічного права, які не зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, члени Ради Національного банку України (крім Голови Національного банку України), особи, які входять до складу наглядової ради державного банку, державного підприємства або державної організації, що має на меті одержання прибутку, господарського товариства, у статутному капіталі якого більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі.
       Відповідно до п.2 Порядку №950, рішення щодо проведення службового розслідування приймається керівником органу, в якому працює особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, або особа, яка для цілей Закону прирівнюється до особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, стосовно якої планується проведення службового розслідування (далі - особа, стосовно якої проводиться службове розслідування).
       Таким чином, Новомосковський міський голова Рєзнік С.О. мав право призначати службове розслідування стосовно керівника КП «НКПП».
       В своїх скаргах апелянти посилаються на наявність підстав для розірвання контракту з керівником комунального підприємства, визначених у розпорядженні про звільнення ОСОБА_1 , зокрема, що ОСОБА_1 являвся посадовою особою публічного права, призначення службового розслідування та його відсторонення від роботи на період службового розслідування відбувалося у спосіб, визначений Порядком №950, виявлені під час службового розслідування порушення стали підставою для звільнення позивача з посади керівника комунального підприємства, а звільнення відбулося у спосіб, встановлений законами.
       Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи апелянтів, з наступних підстав.
       Як вбачається з матеріалів справи, 14 травня 2021 року членами комісії було складено та підписано Акт службового розслідування.
       Свої зауваження до Акту службового розслідування ОСОБА_1 надав 17 травня 2021 року (т.1, а.с. 57-65).
       19 травня 2021 року Новомосковським міським головою видане розпорядження №302-к «Про звільнення ОСОБА_1 з посади директора КП «НККП», згідно якого на підставі допущених ОСОБА_1 порушень, зазначених в Акті службового розслідування від 14 травня 2021 року, з урахуванням пропозицій комісії з проведення службового розслідування щодо звільнення ОСОБА_1 та розірвання контракту, керуючись Законом України «Про місцеве самоврядування», підпунктами а), в), і) пункту 5.3 Контракту з керівником підприємства, що є у комунальній власності, від 07 жовтня 2019 року, рішенням Конституційного суду України від 04 вересня 2019 року №6-р(ІІ)/2019 по справі №3-425/2018(6960/18), пунктом 8 ч.1 ст.36 КЗпП України та ч.3 ст.40 КЗпП України, вирішено звільнити ОСОБА_1 з посади директора КП «НККП» згідно п.8 ч.1 ст.36 КЗпП України та розірвати з ним Контракт від 07 жовтня 2019 року з наступного дня після закінчення тимчасової втрати працездатності відповідно до листка непрацездатності.
       При цьому, судом встановлено, що на момент прийняття міським головою розпорядження про звільнення ОСОБА_1 перебував на лікарняному (т.1, а.с. 93-94), а тому його звільнення відбулося з наступного дня після закінчення тимчасової втрати працездатності, тобто, 03 червня 2021 року, про що свідчить запис в трудовій книжці позивача (т.1, а.с. 99).
       Так, пунктом 5.3 контракту передбачено, що контракт може бути розірваний з ініціативи виконавчого комітету Новомосковської міської ради до закінчення терміну його дії:
       -у разі систематичного невиконання керівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього цим Контрактом (підпункт «а» п.5.3 Контракту);
       -у разі виникнення у підприємства податкового боргу (підпункт «в» пункту 5.3 Контракту);
       -у разі неподання виконавчому комітету Новомосковської міської ради квартальної та річної фінансової звітності (підпункт «і» пункту 5.3 Контракту).
       Тобто, розірвання контракту на підставі пункту 5.3 можливе за ініціативи виконавчого комітету.
       Натомість, у даному випадку таке розірвання було проведене міським головою одноособово, а доказів ініціювання розірвання контракту зі сторони виконавчого комітету матеріали справи не містять.
       Крім того, як вбачається зі змісту оскаржуваного розпорядження, звільнення ОСОБА_1 з посади відбулося на підставі п.8 ч.1 ст.36 КЗпП України.
       Між тим, відповідно до п.3 ст.40 КЗпП України трудовий договір може бути розірвано в разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо раніше до нього застосовувались заходи дисциплінарного стягнення.
       Таким чином, оскільки звільнення ОСОБА_1 відбувалося в тому числі за систематичне невиконання керівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього цим Контрактом (підпункт «а» п.5.3 Контракту), роботодавець повинен був навести конкретні факти допущеного ним невиконання обов`язків; зазначити, коли саме вони мали місце; які проступки вчинив працівник після застосування до нього стягнення та коли; чи передував безпосередньо звільненню дисциплінарний проступок, за який не застосовувалися інші заходи дисциплінарного чи громадського стягнення, та чи можна вважати його вчинення систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. 
       Отже, необхідна наявність застосованого та не втратившого юридичної сили за давністю або не знятого заходу дисциплінарного чи громадського стягнення, а не фактична наявність сукупності застосованих заходів дисциплінарного стягнення, що викладені в акті службового розслідування.
       Проте, таких доказів застосування до ОСОБА_1 дисциплінарних чи громадських стягнень протягом його роботи стороною відповідача суду не було подано, а надані докази не містять даних, в чому саме полягає систематичне невиконання ОСОБА_1 своїх обов`язків та які заходи дисциплінарного стягнення до нього було застосовано.
       За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що незважаючи на те, що звільнення ОСОБА_1 відбулося за п.8 ч.1 ст.36 КЗпП України (з підстав, передбачених контрактом), воно повинно відбутися з дотриманням вимог законодавства про працю, а саме п.3 ст.40 КЗпП України, оскільки позивача звільнено в тому числі за систематичне невиконання покладених на нього обов`язків.
       Колегія суддів також відхиляє доводи апелянтів щодо неподання на затвердження виконавчому комітету Новомосковської міської ради квартальної та річної фінансової звітності, що у свою чергу теж стало підставою для розірвання контракту, з огляду на таке.
       Так, в акті службового розслідування повноважна комісія зазначає наступне (т., а.с. 24): «Не зважаючи на те, що у контракті з керівником підприємства, що є у комунальній власності, не визначено відповідний структурний підрозділ виконавчого комітету Новомосковської міської ради, який контролює своєчасність надання інформації, визначеної у пунктах 2.2, 2.3, 2.5 Контракту, ОСОБА_1 не виконує зазначені пункти, що є підставою для розірвання такого контракту».
       На підтвердження своєї позиції щодо неподання виконавчому комітету Новомосковської міської ради квартальної та річної фінансової звітності (пункти 2.2, 2.3, 2.5 Контракту) виконавчим комітетом Новомосковської міської ради до суду були надані службові записки начальника відділу внутрішнього контролю та аудиту на адресу начальника відділу з питань економіки та торгівлі (а.с. 139-140), начальнику відділу кадрової роботи (т.1, а.с. 141-142), начальнику управління житлово-комунального господарства (т.1, а.с. 143-144).
       Зазначені особи повідомили начальника відділу внутрішнього контролю та аудиту ОСОБА_3 , який не був членом комісії з проведення службового розслідування, про те, що такі звіти від КП «НКПП» не надходили.
       Між тим, зазначені запити та відповіді не були додатками при складанні акту службового розслідування, а тому колегія суддів вважає мотивованим висновок районного суду, що такі докази не можуть бути розцінені як належні та допустимі.
       Крім того, згідно протоколу судового засідання міськрайонного суду, в судовому засіданні в якості свідка була допитана ОСОБА_5 , яка працювала начальником планово-економічного відділу КП «НКПП» та пояснила, що всі квартальні та річні фінансової звіти готувалися за її безпосередньої участі, направлялися їх підприємством за першою вимогою виконавчого комітету Новомосковської міської ради в строки, ним визначені, були випадки, коли ці звіти вона особисто доставляла до виконавчого комітету.
       Також матеріали справи містять докази про розгляд звітів про фінансово-господарську діяльність, в тому числі КП «НКПП» за 2020 рік, за результатами розгляду яких виконавчим комітетом Новомосковської міської ради прийнято рішення про визнання роботи КП «НКПП» - задовільною (т.1, а.с. 101).
       Разом з тим, в матеріалах справи наявні докази, надані позивачем на підтвердження своєї позиції щодо складання квартальної і річної фінансової звітності та подання її виконавчому комітету, що спростовують позицію відповідача в частині невиконання ОСОБА_1 умов пунктів 2.2, 2.3, 2.5 Контракту (т.1, а.с. 205-251, т.2, а.с. 1-10).
       Доводи апеляційних скарг щодо виникнення податкового боргу підприємства за час керівництва ОСОБА_1 , яке стало підставою для розірвання контракту з останнім, колегія суддів вважає неспроможними, виходячи з наступного.
       Акт службової перевірки містить дані про те, що за час діяльності ОСОБА_1 заборгованість з податку на додану вартість за даними бухгалтерського обліку зросла на 2 674,82 грн. Крім того, має місце заборгованість зі сплати земельного податку на суму 231 502,50 грн. Така масштабна динаміка податкового боргу свідчить про незадовільну діяльність керівника підприємства для його зменшення Станом на 01 березня 2021 року податковий борг підприємства становить 4,18 млн грн, за службовою довідкою головного бухгалтера податковий борг на кінець 2018 року становив 1,5 млн грн (т.1, а.с. 51-52).
       На підтвердження наявності податкового боргу відповідачем було подано до місцевого суду постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 17 серпня 2021 року, відповідно до змісту якої за КП «НКПП» обліковується податковий борг на суму 4 189 813,46 грн (т.2, а.с. 97-100).
       Проте, жодних доказів, які оцінювала комісія при проведенні службової перевірки, при виявленні податкового боргу, суду надано не було.
       Водночас, колегія суддів звертає увагу, що постанова Третього апеляційного адміністративного суду від 17 серпня 2021 року у справі №160/7205/20 не містить даних за який саме період виник податковий борг у КП «НКПП» на суму 4 189 813,46 грн.
       Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що службова записка головного бухгалтера про те, що на кінець 2018 року за підприємством рахувалася податкова заборгованість у розмірі 1,5 млн грн, не може бути доказом виникнення податкового боргу за час керівництва підприємством ОСОБА_1 , як і не може бути розцінена судом, як самостійна беззаперечна підстава для розірвання контракту, відповідно до підпункту «в» пункту 5.3 Контракту, а саме виникнення податкового боргу.
       Таким чином, районний суд дійшов правильного висновку про визнання протиправним і скасування розпорядження №302-к від 19 травня 2021 року «Про звільнення ОСОБА_1 з посади директора КП «НККП» та поновлення позивача на роботі на посаді директора КП «НККП» зі стягненням у відповідності до ч.2 ст.235 КЗпП України на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
       Водночас, колегія суддів погоджується з розміром середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнутого судом першої інстанції на користь позивача, та відхиляє відповідні доводи скаржників у цій частині, з наступних підстав.
       Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який судом обчислюється, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.
       Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.
       При цьому, згідно з пунктом 5 наведеного вище Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
       Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
       Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства.
       Згідно довідки про заробіток (т.2, а.с. 191) заробітна плата ОСОБА_1 за останні два календарні місяці перед звільненням складає: квітень 2021 року – 31 795 грн, травень 2021 року – 15 897 грн.
       Отже, середньоденна заробітна плата позивача складає 1 537,47 грн (а.с. 20).
       Таким чином, в даному випадку позивачеві належить до виплати середній заробіток за час вимушеного прогулу, тобто, починаючи з 03 червня 2021 року по 02 червня 2022 року, у розмірі 389 232 грн 91 коп.
       Також колегія суддів погоджується з висновком районного суду в частині вирішення питання щодо моральної шкоди, з огляду на наступне.
       У відповідності до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
       Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 25 травня 2001 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
       Як було установлено судом першої інстанції, в результаті неправомірного звільнення з роботи ОСОБА_1 завдано моральних страждань, які виразились у втраті нормальних життєвих стосунків, оскільки позивач залишився без роботи, у зв`язку зі звільненням змушений був звертатися до суду та вживати додаткових зусиль для організації свого життя.
       Однак, позивач наполягав на стягненні моральної шкоди саме з Новомосковської міської ради, яка, в даному конкретному випадку, не може відповідати за позовом в цій частині, адже у відповідності до ч.1 ст.176 ЦК України держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади не відповідають за зобов`язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом.
       Так, нормами ЦК України передбачено, що територіальні громади діють у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин - можуть створювати юридичні особи публічного права (комунальні підприємства, спільні комунальні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом. Водночас, територіальні громади не відповідають за зобов`язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом, а юридичні особи, створені територіальними громадами, у свою чергу, не відповідають за зобов`язаннями відповідно територіальних громад.
       Отже, суд першої інстанції мотивовано відмовив у задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди з Новомосковської міської ради.
       Доводи апеляційної скарги про те, що районний суд дійшов помилкового висновку щодо ухвалення додаткового рішення у даній справі, оскільки Виконавчий комітет Новомосковської міської ради не отримував судових повісток та повідомлень суду про проведення судового засідання за результатами якого було ухвалено додаткове рішення, а тому жодним чином не мав змоги подати до суду заперечення щодо розміру судових витрат на правничу допомогу, який у свою чергу скаржник вважає необґрунтованим та неспіврозмірним із заявленими позовними вимогами, колегія суддів вважає неспроможними, виходячи з наступного.
       Згідно п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
       Відповідно до ч.ч.1,2 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
       Згідно вимог ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
       Як вбачається з матеріалів справи, до закінчення судових дебатів стороною позивача було повідомлено про подачу такої заяви протягом п`яти днів з моменту ухвалення рішення.
07 червня 2021 року адвокатами Ужвою К.В. та Роговською А.О., через Укрпошту, скеровано до суду заяву щодо судових витрат по справі.
       08 червня 2022 року канцелярією Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області зареєстровано заяву представників позивача, подану протягом п`яти днів з моменту ухвалення рішення, про приєднання доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу адвоката Ужки К.В. та Роговської А.О.
       Так, представником позивача - адвокатом Ужвою К.В. подано до суду детальний опис робіт (наданих послуг), відповідно до акту про виконану роботу, та квитанцію про сплату позивачем витрат на правничу допомогу у розмірі 7 000 грн.
       В свою чергу, адвокатом Роговською А.О. також подано акт виконаних робіт, договір про надання правничої допомоги та квитанцію про сплату позивачем витрат на правничу допомогу у розмірі 22 000 грн.
       Отже, оскільки вищевказаними положеннями законодавства передбачено компенсацію витрат на правову допомогу, з урахуванням того, що означена сума є співмірною з обсягом наданих адвокатами послуг та виконаних робіт, часом, витраченим адвокатами на виконання відповідних робіт, ціною позову та значенням справи для сторони, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в даному випадку на Виконавчий комітет Новомосковської міської ради слід покласти витрати на правничу допомогу наданої ОСОБА_1 . 
       Таких висновків також дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові по справі №755/9215/15-ц при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
       Інші доводи апеляційних скарг щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваних судових рішень.
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
       Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.
       Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
       Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, тобто, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційних скаргах доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного рішення суду та додаткового рішення – відсутні.
       Згідно із ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційні скарги без задоволення, а оскаржувані рішення – без змін.
       Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.

       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційні скарги Новомосковського міського голови Рєзніка Сергія Олександровича та Виконавчого комітету Новомосковської міської ради — залишити без задоволення.
       Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2022 року та додаткове рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2022 року — залишити без змін.

       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича

       Судді:                                                                          О.В. Лаченкова

                                                                        М.Ю. Петешенкова