ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 січня 2023 року	Львів	Справа № 460/7668/22 пров. № А/857/9702/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії: 
головуючого судді:                               Гуляка В.В. 
суддів:                                                    Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й. 
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, 
на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 19 травня 2022 року (суддя – Недашківська К.М., час ухвалення - не зазначено, місце ухвалення – м.Рівне, дата складання повного тексту – 19.05.2022), 
в адміністративній справі №460/7668/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, 
про визнання протиправним і скасування рішення та зобов`язання вчинити дії, 

                                                               встановив: 

У березні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до відповідача ГУ ПФУ в Рівненській області, в якому просила: 1) визнати протиправним та скасувати рішення відповідача №172650003746 від 16.08.2021 про відмову в призначенні позивачу пенсії у відповідності до вимог статті 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” зі зниженням пенсійного віку; 2) зобов`язати відповідача призначити позивачу пенсію у відповідності до вимог статті 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, зі зниженням пенсійного віку на 5 років, з дня досягнення позивачем 55-річного віку та з дня набуття права на призначення пенсії, а саме з 09.09.2021 року, зарахувавши до загального страхового стажу позивача період роботи в Комунальному підприємстві “Сарненське будинкоуправління” за грудень 2007 року, січень-грудень 2008 року та січень, лютий 2009 року; 3) стягнути з відповідача на користь позивача усі понесені у цій справі судові витрати. 
Відповідач позовних вимог не визнав, вважаючи їх безпідставними, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву, просив в задоволенні  позовних вимог відмовити в повному обсязі. 
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 19.05.2022 адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправним і скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» із зниженням пенсійного віку. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити ОСОБА_1 з 09 вересня 2021 року пенсію відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» із зниженням пенсійного віку на 5 років, зарахувавши до загального страхового стажу період роботи в Комунальному підприємстві «Сарненське будинкоуправління» за період з 01.12.2007 по 27.02.2009. Стягнуто на користь позивача суму судового збору у розмірі 992,40 грн за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень відповідача. У стягненні на користь позивача витрат на правничу допомогу відмовлено. 
З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржене рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що при ухваленні рішення у справі суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам відповідача щодо визначення права на пенсію зі зниженням пенсійного віку, що призвело до неправильного вирішення спору. Зазначає скаржник, що позивач до заяви про призначення пенсії долучила довідку виконавчого комітету Люхчанського старостинського округу №9 Сарненської міської ради від 19.05.2021 №952, згідно з якою, з 01.01.1986 по 10.03.1987 (тобто 10 місяців 15 днів з моменту аварії на Чорнобильській АЕС - 26.04.1986) та з 03.03.1998 по даний час позивач проживала та проживає в с.Дубки Сарненського району, яке відноситься до зони гарантованого добровільного відселення внаслідок аварії на ЧАЕС (3 зона). Довідку відділу "Центр надання адміністративних послуг" виконавчого комітету Сарненської міської ради від 21.05.2021 №125, згідно з якою, з 21.04.1987 по 20.12.1988 (тобто 1 рік 7 місяців 29 днів) позивач була зареєстрована в м.Сарни, яке до 01.01.2015 відносилося до зони посиленого радіологічного контролю (4 зона ). Зазначає скаржник і те, що судом першої інстанції при винесені рішення не враховано ст.48 КЗпП України, де чітко визначено, що для підтвердження стажу основним документом є трудова книжка, яка надається особою для визначення права на пенсію. Трудову книжку серії НОМЕР_1 , згідно з записами №1- №4 якої, з 30.07.1984 по 30.09.1992 позивач працювала на Сарненському побуткомбінаті; з 01.10.1992 по 07.10.2003 (записи №5 - №6) - на підприємстві "Олеся"; довідку КУ "Трудовий архів" Сарненської міської ради від 17.05.2021 №463 про заробітну плату за період роботи у Сарненському райпобуткомбінаті у 1984-1992 роках. Звертає увагу, що відомості про заробітну плату за періоди з квітня 1988 року серпень 1989 року, з лютого 1990 року по травень 1991 року, липень, вересень та листопад-грудень 1992 року у такій довідці відсутні. Таким чином, враховуючи положення статті 55 Закону України «Про статус соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», немає підстав для призначення позивачу пенсії за віком із зниженням пенсійного віку як потерпілому від Чорнобильської катастрофи четвертої категорії, оскільки не підтверджено період роботи (проживання) у зоні посиленого радіологічного контролю не менше 4 років станом на 01.01.1993. Крім того, судом першої інстанції не врахований майновий стан відповідача щодо стягнення судового збору. Оскільки, державні асигнування спрямовуються лише на виплату пенсій, Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області не має можливості сплатити судовий збір. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 19.05.2022 року та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. 
Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що вимоги апеляційної скарги є безпідставними, а оскаржене рішення суду є законним та обґрунтованим. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, залишивши без змін оскаржене рішення суду. 

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. 

Судом встановлено такі фактичні обставини справи. 
Позивач ОСОБА_1 є громадянкою, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченням (категорія 3), що підтверджується відповідним посвідченням (а.с. 48). 
Згідно паспортних даних 08 вересня 2021 року позивачу виповнилося 55 років (а.с. 17-19). 
10 серпня 2021 року позивач подала до пенсійного органу заяву про призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» як особі, яка проживала у зоні посиленого радіологічного контролю (а.с. 21). 
Відповідач 26.08.2021 прийняв рішення, оформлене листом №1700-0214-8/35039 про відмову у призначенні спірної пенсії за відсутності 3 років проживання або відпрацювання у зоні гарантованого добровільного відселення на 01 січня 1993 року (10 місяців 15 днів) (а.с. 50-51, 71). 
Вважаючи таке рішення відповідача протиправним, позивач звернулася до адміністративного суду із вказаним позовом з метою захисту порушеного права. 

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. 
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн. 
Наведені норми означають, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. 
Відповідно до ч.3 ст.23 Загальної Декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської Соціальної Хартії та ч.1 ст.46 Конституції України, кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей. 
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. 
Водночас у пункті 5 рішення №8-рп/2005 від 11.10.2005 Конституційний Суд України зазначив, що право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист. 
За приписами пунктів 1, 6 частини першої статті 92 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України. 
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров`я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені та закріплені в Законі України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-XII (далі – Закон №796-XII). 
В п.3 ч.1 ст.14 Закону №796-XII видно, що для встановлення пільг і компенсацій визначаються категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, серед них потерпілі від Чорнобильської катастрофи (не віднесені до категорії 2), які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років (категорія 3). 
Статтею 49 Закону №796-XII визначено, що пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді: а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію. 
Умови призначення пенсії за віком встановлено ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Зокрема, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років. 
Із змісту абз.1 ч.1 ст.55 Закону №796-XII визначено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу. 
Пунктом п.2 ч.5 ст.55 Закону №796-XII передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного віку на 3 роки та додатково на 1 рік за 2 роки проживання або роботи, але не більше 6 років. 
При цьому приміткою до цього пункту визначено, що початкова величина зниження пенсійного віку (3 роки) встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії (26.04.1986р.) - 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період. 
Призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і цього Закону. 
Право на зменшення пенсійного віку мають особи, які постійно проживали чи працювали у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993р. не менше 3 років, при цьому початкова величина зниження пенсійного віку на 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії по 31.07.1986р. незалежно від часу проживання або роботи в цей період. 
Умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 
Зокрема, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. 
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років, з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років, з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року не менше 28 років. 
Відповідно до абзацу 1 статті 55 Закону №796-ХІІ (в редакції закону на час звернення позивача з заявою про призначення пенсії) особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу. 
Згідно з абзацом п`ятим пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІ особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у такому порядку: 2 роки (початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період) та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років. 
Пунктом 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005р., в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до заяви про призначення пенсії за віком додаються, зокрема, документи, які засвідчують особливий статус особи посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях № 122 від 09.03.1988, або довідка військової частини, у складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм ст.55 Закону №796-XI). 
Основною підставою для прийняття альтернативних документів є інформація у них про період роботи чи проживання, населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або відомості проживання на територіях радіоактивного забруднення. 
Так, пенсійний орган відмовив позивачу у призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, у зв`язку з не підтвердженням факту проживання (роботи) в зоні гарантованого добровільного відселення на 01.01.1993р. не менше 3 років. 
Разом з цим, п.6 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №551 від 11.07.2018р. (далі - Порядок №551) передбачено, що потерпілим від Чорнобильської катастрофи (не віднесеним до категорії 2), які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які станом на 1 січня 1993 року прожили в зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років та відселені або самостійно переселилися з цих територій, і таким, що постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а в зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, віднесеним до категорії 3, видаються посвідчення Потерпілий від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) серії Б зеленого кольору. 
В п.11 Порядку №551, видно, що посвідчення видаються особам, які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які станом на 1 січня 1993 року прожили в зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років та відселені або самостійно переселилися з цих територій, - на підставі довідки встановленого зразка (додаток 5). 
Отже, право на зменшення пенсійного віку мають особи, які в установленому законом порядку набули статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи та постійно проживали (працювали), зокрема, у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років станом на 01 січня 1993 року. Єдиним документом, який підтверджує статус потерпілого, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС та надає право користування пільгами, встановленими Законом «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зокрема, на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи». Довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи. 
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 21.11.2006 по справі №21-1048во06, від 04.09.2015 по справі №690/23/15-а, від 27.02.2018 по справі №344/9789/17, від 24.10.2019 по справі №152/651/17, від 25.11.2019 по справі №464/4150/17, від 27.04.2020 по справі №212/5780/16-а, від 17.05.2021 по справі №398/494/17, від 17.05.2021 по справі №336/6218/16-а. 
Колегія суддів зазначає, що з урахуванням ст.14 Закону №796-XII наявність у ОСОБА_1 посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи серії НОМЕР_2 від 17.11.1999р. підтверджує, що ту обставину, що остання постійно проживала чи працювала на території радіоактивного забруднення станом на 01.01.1993р. не менше строку, необхідного для набуття особою такого статусу. При цьому, факт проживання чи роботи позивача на території радіоактивного забруднення станом на 01.01.1993р. перевірявся відповідними комісіями при видачі їй посвідчення. 
Отже, наявність посвідчення «Потерпілий (ла) від Чорнобильської катастрофи» дає позивачу право на зменшення пенсійного віку з урахуванням положень Закону №796-XII, а тому помилковими є висновки пенсійного органу про те, що остання проживала (працювала) на території гарантованого добровільного відселення менше трьох років станом на 01.01.1993р.. 
Колегія суддів звертає увагу апелянта на цю обставину, що пенсійний орган як суб`єкт владних повноважень, рішення якого оскаржуються, не надав доказів того, що видача позивачу посвідчення була оскаржена або, що таке посвідчення скасоване та недійсне. 
До того ж судом встановлено, що позивач проживала в м. Сарни в період з 21.04.1987 по 20.12.1988, що підтверджено довідкою Сарненської міської ради від 21.05.2021 №125, в період з 20.12.1988 по 04.02.1998, що підтверджено рішенням Рівненського міського суду у справі №569/18015/21 від 16.11.2021. 
Відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР №106 від 23.07.1991, місто Сарни відносилося до зони посиленого радіологічного контролю до 01.01.2015. 
На виконання вимог Порядку №22-1 позивач надала пенсійному органу довідку органу місцевого самоврядування про період проживання на території радіоактивного забруднення, судове рішення, яким встановлено факт проживання позивача на даній території. 
Факт роботи ОСОБА_1 в зоні посиленого радіологічного контролю (м. Сарни) підтверджено даними трудової книжки, архівними довідками, витягом з наказів про надання статусу безробітного (а.с. 23-32), відповідно до яких позивач з 30.07.1984 по 30.09.1992 працювала в Сарненському районному комбінаті побутового обслуговування, з 01.10.1992 по 07.10.2003 в ТОВ «Олеся» (перейменовано з Підприємства «Олеся»). Місцезнаходження підприємств: м. Сарни, вул. Широка, 15. 
В період з 08.10.2003 по 27.02.2009 позивач працювала в Комунальному підприємстві «Сарненське будинкоуправління» (м. Сарни, вул. Кулікова, 7а), в період з 02.03.2009 по 20.09.2018 в Комунальному підприємстві «Житлосервіс» (м. Сарни, вул. Кулікова, 7а), з 11.10.2018 по 02.09.2019 перебувала на обліку в Сарненському районному центрі зайнятості, з 03.06.2019 по 29.10.2021 позивач працювала в КП «Житлосервіс» Сарненської міської ради. 
Отже, судом достовірно встановлено, що позивач проживала та працювала у зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01.01.1993 не менше 4 років, тобто необхідну кількість років відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». 
Крім того, страховий стаж позивача становить 38 років 01 місяць 26 днів, що не заперечується відповідачем (а.с. 71). 
При цьому, відповідачем не зарахований до загального страхового стажу період роботи позивача в Комунальному підприємстві «Сарненське будинкоуправління» за грудень 2007 року, січень-грудень 2008 року та січень-лютий 2009 року (а.с. 34). 
Водночас, судом враховується, що обов`язок щодо сплати страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника - роботодавця, оскільки він здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи - працівника. 
Застрахована особа не повинна відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства за страховими внесками не може бути підставою для незарахування до страхового стажу такої особи періодів її роботи, що відповідає правовому висновку Верховного Суду, наведеному у постановах від 27.03.2018 у справі №208/6680/16-а, від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а, від 20.03.2019 у справі №688/947/17, від 30.09.2019 у справі №414/736/17, від 23.07.2019 у справі №617/927/17. 
Судом встановлено, що в спірний період з грудня 2007 року по лютий 2009 року позивачу Комунальним підприємством «Сарненське будинкоуправління» була нарахована та виплачена заробітна плата. 
Несплата КП «Сарненське будинкоуправління» нарахованого єдиного соціального внеску за вищезазначений спірний підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу (форма ОК-5). 
Судом також враховується, що згідно з вимогами статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. 
У трудовій книжці позивача міститься запис №7 про прийняття позивача КП «Сарненське будинкоуправління» з 08.10.2003 та запис №8 про звільнення з 27.02.2009. 
З урахуванням наведеного вище невиконання КП «Сарненське будинкоуправління» обов`язку по сплаті страхових внесків до Пенсійного фонду України не може позбавляти позивача соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи в останнього за період з 01.12.2007 по 27.02.2009. 
Отже, суд першої інстанції правильно визначив, що спірний період роботи позивача в період з 01.12.2007 по 27.02.2009 повинен бути зарахований до страхового стажу позивача. 
Враховуючи, що у позивача наявний страховий стаж, вона досягнула віку, визначеного статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з врахуванням зменшення, а тому має право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» на 5 років. 
Позивач одночасно з поданням заяви про призначення їй пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку надала усі необхідні документи для призначення пенсії. 
Висновки апелянта про не проживання позивача у спірний період в зоні гарантованого добровільного відселення та відсутність у неї права на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку є помилковими. 
За змістом ст.55 Закону «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», визначено, що умовами надання пенсії за віком позивачу із зменшенням пенсійного віку, встановленого ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» є: наявність відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу; постійне проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993р. не менше 3 років; досягнення необхідного віку для призначення пенсії. Початкова величина зниження пенсійного віку (на три роки) встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період. 
Оскільки позивачу 55 років виповнилося 08 вересня 2021 року, а з заявою про призначення пенсії ОСОБА_1 звернулася 10.08.2021, то пенсія зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з урахуванням положень ч.1 ст.45 Закону  №1058-IV повинна бути призначена позивачу з 09 вересня 2021 року – наступного дня після досягнення відповідного віку. 
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області діяв не у спосіб, визначений законами та Конституцією України. 
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією. 
Щодо доводів скаржника, що судом першої інстанції не враховано майновий стан відповідача щодо стягнення судового збору, то такі є необґрунтованими, оскільки як визначено положеннями статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі. 
Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції всебічно з`ясовано обставини справи, рішення суду першої інстанції винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому немає підстав для його скасування. 
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд – 

                                                           постановив: 

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області – залишити без задоволення. 
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 19 травня 2022 року в адміністративній справі №460/7668/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним і скасування рішення та зобов`язання вчинити дії – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.  

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	Р. Й. Коваль