П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

19 січня 2023 р.	м.Одеса	Справа № 420/3310/22	
Головуючий в 1 інстанції: Глуханчук О.В.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача – Федусика А.Г.,
суддів: Бойка А.В. та Шевчук О.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2022 року за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі ГУДМС) про визнання протиправним та скасування наказу №21 від 02.02.2022 року та зобов`язання ГУДМС прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що він у 2022 році звернувся до ГУДМС із заявою про надання захисту в Україні, оскільки не може повернутися до країни свого походження через побоювання загрози власному життю та відсутність належного захисту зі сторони представників влади країни. Як вважав позивач, йому безпідставно відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту наказом ГУДМС від №21 від 02.02.2022 року.
Позивач вважає цей наказ необґрунтованим та незаконним, оскільки на попередній стадії розгляду заяви відповідач відмовив в оформленні документів без урахування та дослідження усіх обставин, що мають значення для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оцінка яким надається на наступній стадії розгляду по суті розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Позивач зазначав, що основною причиною неможливості повернення до Батьківщини у республіку Кот Д`Івуар є політичні мотиви та суперечки. На Батьківщині у демократичній Республіці Кот-Д`Івуар він був членом політичної партії «FPI» (Івуардійський народний фронт), яка переслідує соціалістичні погляди, та брав активну участь у мітингах зазначеної партії. У зв`язку зі зміною влади у Республіці Кот-Д`Івуар довгий час відбувалось систематичне переслідування та придушення страйків мітингуючих членів зазначеної партії, ідеологію якої не розділяє оновлене керівництво країни. Вказане переслідування несе погрозливий та небезпечний характер для сімей, які мітингували за партію «FPI», представника попередньої влади, багато з яких навіть були вимушені залишити країну. Зазначені події ще мають тривати досить тривалий час та можливі вкрай небезпечні наслідки вказаних переслідувань стосовно мітингуючих. Переслідування мітингуючих одним з яких був позивач, несли неймовірно погрозливий характер та унаслідок побоювань за власне життя і безпеку, він був вимушений залишити територію Республіки Кот-Д`Івуар та виїхав до України у 2019 році у м. Харків.
Перебуваючи в Україні та потрапивши на її територію завдяки туристичній візі, позивач дізнався від власних родичів, що проживають у Кот-Д`Івуар, про небезпеку його життю у разі повернення до країни походження, оскільки його розшукували представники теперішньої влади в країні.
У своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач зазначив про наявність однієї з умов, яка передбачена пунктом 1 частини першої статті 1 Закону, а саме про обґрунтовані побоювання застосування до нього смертної кари, тортур, нелюдського, або такого, що принижує людську гідність поводження у випадку повернення на Батьківщину.
Так, позивач стверджував, що його заява не носить характеру зловживання, він має об`єктивні побоювання за своє життя та здоров`я, не підпадає під визначення п.6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", тому підстав вважати його заяву очевидно необґрунтованою у відповідача не було.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2022 року адміністративний позов залишено без задоволення.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та прийняти нове про задоволення позову.
Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач є громадянином Республіки Кот-д`Івуар; місце народження: м.Аджаме. За національністю (етнічна група) - джула, за віросповіданням - мусульманин; рідна мова - джула, вільно володіє французькою мовою.
13 січня 2022 року позивач звернувся до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №10.
У вказаній заяві позивач просив захисту в Україні через те, що не може повернутись до країни походження, оскільки брав участь у демонстраціях на підтримку лідера та екс-президента ОСОБА_2 у 2011 році.
27 січня 2022 року посадовими особами ГУДМС проведено анкетування позивача, в результаті чого складено анкету особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Позивач зазначив, що країну громадянської належності він покинув 18.01.2019 році. В України прибув легально на підставі паспортного документа та візи авіарейсом: Бамако (Малі) - Стамбул (Туреччина) - Харків (Україна). У розділі щодо причин виїзду з країни громадянської належності позивач повідомив: «Я виїхав з країни громадянської належності, тому що мене хоче вбити президент Уаттара, я прибічник президента ОСОБА_3 , я був одним з організаторів мітингу, мій будинок зруйнували на Батьківщині, все, що було в будинку, забрали прибічники нового президенту. Я знаю, що мене хочуть вбити, тому що спіймали друга мого ОСОБА_4 та шукали мене. Мене заманили та спіймали у 07.2019 року, я втік та стрибнув у річку. Мене посадять до тюрми через те, що я його не підтримую. Щоб посадили до тюрми треба виходити на мітинги проти президента. Мене переслідують там прибічники діючого президента.».
За результатами розгляду заяви та особової справи №2022OD0006 позивача, спеціалістом відділу соціальної інтеграції Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС, на підставі проведених анкетування та протоколу співбесіди, інших процедурних заходів, актуальної інформації по країні походження, складено висновок від 02 лютого 2022 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
У висновку зазначено, що заява позивача є очевидно необґрунтованою за відсутністю умов, зазначених пунктами 1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що відповідно до п.6 ст.8 вказаного Закону є підставою прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
З урахуванням вищевказаного висновку та відповідно до п.4, 6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", наказом ГУДМС від 02 лютого 2022 року №21 відмовлено позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що і стало підставою для звернення з даним позовом до суду.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог та приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, поданої 13 січня 2022 року, дотриманий порядок попереднього розгляду заяв, визначений ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".
Також з матеріалів справи судом встановлено, що у позивача відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Сама по собі участь позивача у мітингах не є тими умовами, за якими особа визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".
Крім того, достовірні докази переслідування позивача у країні його походження відсутні та позивачу не відомі, він тільки підозрює, що може бути заарештований, у разі повернення. При цьому, позивач не мав проблем під час отримання візи в Україну та виїзду з Республіки Кот-д`Івуар.
Позивач зазначав, що він ніколи не брав участь в діяльності політичних партій та інших організацій, не зазнавав переслідувань через належність до певної національної чи до соціальної групи.
Більш того, як встановлено судом, сам позивач під час співбесіди зазначав, що у нього не виникало в Кот-д`Івуар проблем, що були пов`язані з його віросповіданням, що його не переслідували на батьківщині за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання.
Причини, які позивач назвав щоб залишитись в Україні, не пов`язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Також суд враховував, що згідно інформації по країні походження заявника - Республіка Кот-д`Івуар, відзначаються перспективи та покращення економічної та соціально політичної ситуації в регіоні, в країні відсутні збройні конфлікти. Згідно з доповіддю неурядової правозахисної організації Freedom House від 03.03.2021 року уряд є різноманітний за етнічним та релігійним складом. Свобода віросповідання гарантується та дотримується державою. Внутрішні та міжнародні, зокрема правозахисні організації, вільно здійснюють свою діяльність на території Кот-д`Івуару.
За наведених обставин суд погодився з доводами відповідача про відсутність у позивача об`єктивного елементу обґрунтованості побоювань щодо існування загрози життю, безпеці чи свободі на батьківщині, а звернення до органів Державної міграційної служби мало на меті лише легалізацію перебування на території України.
Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції вірними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, з огляду на наступне.
Відповідно до ч.2  ст.19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Положеннями ст.2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені  Конституцією  та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
5) добросовісно;
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно до ст.3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.
Згідно статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі Закон) «біженець» - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутись до неї внаслідок зазначених побоювань.
Також, положеннями вказаної статті передбачено, що додатковий захист -  форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті. 
Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967  року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Згідно з ч.6  ст.8 Закону  рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої  статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої  статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Конвенцією про статус біженців 1951 року встановлено, що поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.
Поряд з цим, згідно до  ст.6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до  Кримінального кодексу України  належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої  статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).
Згідно з ч.7  ст.7 Закону  до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.
Колегія суддів звертає увагу на те, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом якої особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Термін «побоювання» означає, що особа не обов`язково постраждала від дій, які змусили її покинути країну, а відтак побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).
Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.
Так, в обгрунтування вказаної заяви про визнання біженцем, позивач посилався на те, що його переслідували за його політичними поглядами прибічники чинного президента Кот-д`Івуару через підтримку попереднього президента Кот-д`Івуару, шляхом прийняття участі у мітингах 
Також він повідомив, що приймав участь у мітингах, вперше заявник прийняв участь у мітингу у підтримку Лорана Гбагбо (попереднього президента Кот-д`Івуару) наприкінці 2015 року, востаннє приймав участь у мітингах у підтримку попереднього президента Кот-д`Івуару наприкінці 2018 року. Зазначив, що чинний президент Алассан Уаттара ув`язнює чи вбиває усіх, хто не за нього, а позивачу особисто погрожували прибічники чинного президента та йому вдалося втекти від переслідувачів.
Крім того, було зазначено, що у разі повернення на Батьківщину до нього будуть застосовуватися тортури та нелюдське або таке, що принижує людську гідність поводження чи покарання.
Колегія суддів не приймає до уваги вказані обгрунтування та зазначає, що заявник стверджував, що в країні громадянської належності його не переслідували за ознакою раси, громадянства, національності, віросповідання (арк. 3-4 протоколу співбесіди від 02.02.2022 року) та за ознакою належності до певної соціальної групи (арк. 5 протоколу співбесіди від 02.02.2022 року), до заявника не застосовувалися заходи фізичного впливу за конвенційними ознаками визначення статусу біженця (арк. 5, 6 протоколу співбесіди від 02.02.2022 року). 
Крім того, позивачем не надано жодних даних, що могли б вказувати на причетність до політичного життя країни, зокрема не надав доказів участі у мітингах або перебування в політичній партії.
При цьому, зазначена позивачем інформація під час співбесіди є суперечливою та притирічить іншим відомостям, які були надані ним же.
Позивач повідомив, що багато разів приймав участь у мітингах та згідно з цим же аркушем протоколу повідомив, що приймав участь всього три рази у мітингах (арк. 4 протоколу співбесіди від 02.02.2022 року). 
Повідомив, що був одним з організаторів мітингів у підтримку попереднього президента Кот-д`Івуару (арк.4 анкети від 27.01.2022 року), він публічно закликав людей виходити на мітинг у підтримку попереднього президента, щоб того випустили з під міжнародного трибуналу (арк. 4,5 протоколу співбесіди від 02.02.2022 року). Одночасно повідомив, що агітував він лише за визволення президента Гбагбо, однак також зазначив, що під час мітингів наприкінці 2019 року говорив щоб президент Уаттара покинув пост президента Кот-д`Івуару (арк. 5 протоколу співбесіди від 02.02.2022року). 
Крім цього, позивач особисто повідомив, що не приймав активної участі у політичному житті країни (арк. 5 протоколу співбесіди від 02.02.2022 року). Зазначив, що не належав до антиурядових груп на території країни громадянської належності (арк. 8 протоколу співбесіди від 02.02.2022 року), ані в заявника, ані в його близьких рідних ніколи не виникало проблем з представниками органів державної влади на території Кот-д`Івуару (арк. 7 протоколу співбесіди від 02.02.2022року).
Окремо колегія суддів зазначає, що на підтвердження ващезазначених обставин, що зумовили виїзд з країни громадянської належності, позивачем не було надано жодних належних та достатніх доказів.
Поряд з цим, позицією ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Заявник повинен переконати посадову особу компетентного органу у правдивості своїх фактичних тверджень.
Згідно п.66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
В контексті зазначеного колегія суддів враховує, що також згідно позиції Верховного Суду (постанова від 04 грудня 2019 року справа №826/1053/17, п.35): «Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою».
Водночас, колегія суддів наголошує про відсутність загальної відомості фактів та їх загальної правдоподібності, якими обгрунтовує позивач свої вимоги, зокрема, фактів, за якими позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
З аналізу наведеного у сукупності, колегія суддів приходить до висновку про відсутність у позивача умов, зазначених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Додатково колегія суддів зазначає, що зі змісту ч.6  ст.8 Закону  вбачається, що заяви (про визнання біженцем) носять характер зловживання якщо вони подані особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої  статті 1 цього Закону, і якщо зазначені умови не змінилися.
Суд зазначає, що позивач 14.02.2019 року звертався до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №28.
У вказаній заяві позивачем зазначено, що він просить про захист по причині того, що він підтримував політичну партію президента Логан Гбагбо під час виборів у 2010 році. Після приходу до влади нового президента Алассан, попереднього передано до міжнародного суду. Позивач зазначив, що він підтримував рух за звільнення колишнього президента, брав участь у мітингах у зв`язку із чим отримав багато моральних та фізичних погроз, позивача намагалися арештувати. Позивач зазначив, що після арешту у вересні 2018 році він з іншими особами зміг втекти від рук поліції, після чого вони вирішили поїхати з країни для того, щоб не ризикувати життям.
28.02.2019 року провідним спеціалістом відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту в Україні, у якому зазначено, що заява позивача є очевидно необґрунтованою, тобто відсутності умови, визначені пунктами 1,13 частини першої статті 1 Закону.
28.02.2019 року відповідачем прийнято наказ №41  Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
З наведеного вбачається, що позивачу вже було в цілому відмовлено в питанні визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої  статті 1 цього Закону, і умови позивача та підстави подання повторної заяви фактично не змінились, що свідчить про обгрунтованість прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки повторна заява позивача носить характер зловживання.
Отже, враховуючи все вищезазначене у сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу №21 від 02.02.2022 року та зобов`язання ГУДМС прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішення, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо спірних правовідносин.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2022 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя 	 	Федусик А.Г.	
Судді	    	Бойко А.В.    Шевчук О.А.