ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2023 року 
м. Київ

справа №826/16107/18
адміністративне провадження № К/9901/18732/20  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Стрелець Т.Г.,
суддів: Мороз Л.Л.,  Стеценка С.Г., 
розглянувши у попередньому судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу              № 826/16107/18
за позовом Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Кабінету Міністрів України про визнання протиправним та нечинним розпорядження в частин, провадження у якій відкрито 
за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2020 року (ухвалену у складі колегії суддів: головуючого-судді Лічевецького І.О., суддів: Мельничука В.П., Оксененка О.М.)
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
1.          У жовтні 2018 року Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - ПАТ «НАК «Нафтогаз України») звернулось до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Кабінету Міністрів України, в якому просило:
- визнати протиправним та не чинним пункт 1 розпорядження Кабінету Міністрів України від 5 жовтня 2016 року № 742-р «Деякі питання опалювального сезону 2016/17 року», а саме: «Для забезпечення безперебійного постачання природного газу виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії для бюджетних установ, релігійних та інших організацій, надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню публічному акціонерному товариству «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та постачальникам природного газу до початку опалювального сезону 2016/17 року видати номінації теплогенеруючим і теплопостачальним організаціям відповідно до договорів, які укладені з ними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2016 року № 357 «Про затвердження Примірного договору про постачання природного газу виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії» (Офіційний вісник України, 2016 р., № 46, ст. 1666), та з дотриманням принципу недискримінації.».
2.          Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуване розпорядження прийнято Урядом з перевищенням повноважень, передбачених статтею 21, 24 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», статтями 4 та 11 Закону України «Про ринок природного газу», статтею 5 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», а також в порушення норм Господарського та Цивільного кодексів України, та не узгоджується з постановою Уряду від 01 жовтня 2015 року № 758 «Про затвердження положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (відносини у перехідний період)», оскільки пункт 17 затвердженого цією постановою Положення містить вказівку про врахування позивачем примірного договору постачання природного газу виробникам теплової енергії, який затверджується Кабінетом Міністрів України та надає постачальнику право обмежити або припинити постачання природного газу, у тому числі, на думку позивача, і шляхом ненадання номінацій, оскільки способів такого обмеження або припинення примірним договором не визначено.
На думку позивача, оскаржуваний пункт розпорядження № 742-р у частині покладення на ПАТ «НАК «Нафтогаз України» щодо зобов`язання видати номінації теплогенеруючим і теплопостачальним організаціям у період опалювального сезону 2016/17 року порушує права позивача, оскільки є втручанням Кабінету Міністрів України як органу управління у його господарську діяльність.
Короткий зміст судових рішень 
3.          Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 лютого 2019 року, яке залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 травня 2019 року, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 19 вересня 2019 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 лютому 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 травня 2019 року у даній справі скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.
Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій, Верховний Суд звернув увагу на те, що судами попередніх інстанцій не надано належної правової оцінки пункту 1 розпорядження Кабінету Міністрів України від 5 жовтня 2016 року № 742-р «Деякі питання опалювального сезону 2016/17 року», яке є предметом оскарження у справі, що розглядається.
4.          За наслідками нового розгляду справи, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 лютого 2020 року позов задоволено.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що розпорядження Кабінету Міністрів України від 05.10.2016 № 742-р «Деякі питання опалювального сезону 2016/17 року» є нормативно-правовим актом, а тому, строки його оскарження в порядку адміністративного судочинства визначаються саме частиною третьою статті 264 КАС України, як спеціальною нормою відносно частини другої статті 122 КАС України. Тому, оскільки станом на 01 жовтня 2018 року (день звернення позивача до суду), як станом і на час розгляду справи, оскаржуване розпорядження є чинним, АТ «НАК «Нафтогаз України» дотримано визначеного законом строку звернення до суду з даним адміністративним позовом.
5.           Не погоджуючись з судовим рішенням, Кабінет Міністрів України та Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Харківгаз» звернулися з апеляційними скаргами, в яких просили суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Зокрема Кабінет Міністрів України в своїй апеляційній скарзі наголошує на тому, що розпорядження Кабінету Міністрів України від 05.10.2016 №742-р «Про деякі питання опалювального сезону 2016/17 року» прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України та є актом індивідуальної дії.
6.          Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2020 року апеляційні скарги Кабінету Міністрів України, Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Харківгаз» задоволено частково.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 лютого 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.
Адміністративний позов Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Кабінету Міністрів України про визнання протиправним та нечинним розпорядження в частині залишено без розгляду.
7.          Суд апеляційної інстанції мотивує своє рішення тим, що розпорядження Кабінету Міністрів України від 05.10.2016 №742-р «Про деякі питання опалювального сезону 2016/17 року» не належить до нормативно-правових актів, оскільки не містить обов`язкових ознак, що притаманні нормативно-правовим актам, а тому при його оскарженні не підлягають застосуванню положення частини третьої статті 264 КАС України, за якими нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності. У спірних правовідносинах застосовується шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина друга статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України).
Отже, про наявність оскаржуваного розпорядження та його вплив на права та обов`язки АТ «НАК «Нафтогаз України» позивач міг та мав об`єктивну можливість та мусив бути обізнаний у жовтні 2016 року і саме з цього моменту розпочинає перебіг строку звернення до адміністративного суду із позовом про оскарження положень вказаного розпорядження.
Оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду та не наведено поважних причин такого пропуску, суд апеляційної інстанції на підставі п. 8 частини першої статті 240 КАС України дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
8.          29 липня 2020 року до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України».
У касаційній скарзі позивач просить скасувати постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції помилково застосував норми, які не підлягають застосуванню - абзац перший частини другої статті 122 КАС України щодо шестимісячного строку звернення до суду з адміністративним позовом, статті 123, пункт 8 частини першої статті 240 КАС України.
Не застосовано норми, які підлягають застосуванню - частина третя статті 122 КАС України та статтю 264 КАС України щодо особливості провадження у справах про оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади.
Позивач вважає, що Верховний Суд у постановах від 14 травня 2018 року у справі № 926/680/17, від 15 березня 2018 року у справі № 922/345/17, від 19 лютого 2019 року у справі № 925/1477/17, від 12 листопада 2019 року у справі № 909/953/18, від 14 листопада у справі № 904/2732/18 визнавав розпорядження Кабінет Міністрів України від 5 жовтня 2016 року № 742-р спеціальним підзаконним нормативним актом.
Також скаржник зазначив, що в постанові Верховного Суду прийнятої у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 22 червня 2018 року у справі № 904/5621/17 роз`яснено, що оскаржуване розпорядження розраховане на довгострокове та неодноразове застосування. Вказане на думку позивача свідчить про нормативний характер розпорядження та про те, що про порушення свого права позивач дізнається у кожному випадку, коли відбувається таке порушення.  
Право на касаційне оскарження позивач обґрунтовує відсутністю висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме висновку: чи поширюються правила частини третьої статті 264 КАС України (нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності) на розпорядження Кабінету Міністрів України та за яких умов.
Крім того, позивач зазначив, що судом апеляційної інстанції протиправно відмовлено у задоволенні його клопотання про залучення третіх осіб.
9.          Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 липня 2020 року сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Стрелець Т.Г., суддів Мороз Л.Л., Стеценка С.Г.
10.          Ухвалою Верховного Суду від 13 серпня 2020 року відкрито касаційне провадження за цією скаргою.
11 лютого 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу у якому Департамент архітектури просить суд залишити без задоволення касаційну скаргу та залишити без змін постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2019 року.
04 вересня 2020 року до Верховного Суду від відповідача надійшов відзив на касаційну скаргу в якому КМУ просить суд відмовити в задоволенні касаційної скарги. Відзив обґрунтований тим, що суд апеляційної інстанції зробив вірні висновки, що оскаржуване розпорядження КМУ є актом індивідуальної дії і до спірних правовідносин має застосовуватись положення частини другої статті 122 КАС України.
30 вересня 2020 року до Верховного Суду від особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки - Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Харківгаз» (далі - АТ «ОГС «Харківгаз») надійшов відзив на касаційну скаргу. АТ «ОГС «Харківгаз» просить суд залишити без змін постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2020 року.
У відзиві на касаційну скаргу АТ «ОГС «Харківгаз» зазначило, що Шостий апеляційний адміністративний суд вірно застосував положення статей 4, 122, 264 КАС України, та дійшов вірних висновків, при наданні кваліфікації оскаржуваному розпорядженню КМУ. 
11.           18 березня 2021 року до Верховного Суд надійшло клопотання представника АТ «НАК «Нафтогаз України» про передачу справи на розгляд палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав. Клопотання обґрунтоване тим, що під час розгляду справи № 904/5621/17 Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 22 червня 2018 року зробив висновок, що розпорядження КМУ розраховане на довгострокове та неодноразове застосування. Натомість Верховний Суд у постанові від 25 лютого 2021 року у справі № 640/10758/19 висловив іншу позицію щодо правової природи та характеру аналогічного за правовим регулюванням розпорядження КМУ від 04 жовтня 2017 року № 720-р, а саме, що норми статті 264 Кас України не поширюються на розпорядження КМУ.
Наведене на думку позивача є підставою для передачі цієї справи на розгляд палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав та відступу від висновку зробленого Верховним Судом у справі № 640/10758/19.
Верховний Суд ухвалою від 29 березня 2023 року касаційну скаргу призначив до розгляду у попередньому судовому засіданні на 30 березня 2023 року.
II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
12.          Як було встановлено судами попередніх інстанцій, що 05 жовтня 2016 року Кабінет Міністрів України видав розпорядження №742-р «Про деякі питання опалювального сезону 2016/17 року». 
Вказане Розпорядження Кабінету Міністрів України набрало чинності 05 жовтня 2016 року, опубліковано в газеті «Урядовий кур`єр» 19 жовтня 2017 року.
Згідно пункту 1 Розпорядження №742-р для забезпечення безперебійного постачання природного газу виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії для бюджетних установ, релігійних та інших організацій, надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню публічному акціонерному товариству «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та постачальникам природного газу до початку опалювального сезону 2016/17 року (далі - опалювальний сезон) видати номінації теплогенеруючим і теплопостачальним організаціям відповідно до договорів, які укладені з ними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2016 р. № 357 «Про затвердження Примірного договору про постачання природного газу виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії» (Офіційний вісник України, 2016 р., № 46, ст. 1666), та з дотриманням принципу недискримінації.
Не погодившись з законністю покладеного пунктом 1 розпорядження №742-р на ПАТ «НАК «Нафтогаз України» обов`язку щодо видачі до початку опалювального сезону 2016/17 року номінації теплогенеруючим і теплопостачальним організаціям відповідно до договорів, позивач звернувся з цим позовом до суду.
ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
13.          Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перевірка законності судових рішень судів першої та апеляційної інстанції, згідно зі статтею 341 КАС України, здійснюється виключно у частині застосування норм матеріального та процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
14.          Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Згідно частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Відповідно до частин першої та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Частина третя статті 122 КАС України передбачає, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Стаття 264 КАС України визначає особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до норм пункту 1 частини першої статті 264 КАС України правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо: 1) законності (крім конституційності) постанов та розпоряджень Кабінету Міністрів України, постанов Верховної Ради Автономної Республіки Крим.
Згідно частини третьої цієї статті нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності.
Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України, відповідно до частини частини третьої якої, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Відповідно до пункту 8 частини першої статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
15.          Згідно змісту касаційної скарги, позивач вважає, що розпорядження Кабінету Міністрів України від 5 жовтня 2016 року № 742-р «Деякі питання опалювального сезону 2016/17 року» є нормативно-правовим актом, у зв`язку з чим строк встановлений частиною другою статті 122 КАС України не застосовується в спірних правовідносинах.
Отже, при вирішенні цієї касаційної скарги, суду касаційної інстанції необхідно встановити, чи вірні висновки зробив суд апеляційної інстанції визначивши спірне розпорядження КМУ актом індивідуальної дії, а не нормативно - правовим актом.
З цього приводу колегія суддів зазначає, що відповідно до частини першої та третьої статті 117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади підлягають реєстрації в порядку, встановленому законом.
Організацію, повноваження і порядок діяльності Кабінету Міністрів України відповідно до Конституції України визначає Закон України «Про Кабінет Міністрів України» від 27 лютого 2014 року № 794-VII (далі - Закон № 794-VII).
Так, частинами першою - третьою статті 49 Закону № 794-VII передбачено, що Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.
Акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.
Акти Кабінету Міністрів України з організаційно-розпорядчих та інших поточних питань видаються у формі розпоряджень Кабінету Міністрів України.
Відповідно до частини восьмої статті 49 Закону № 794-VII акт Кабінету Міністрів України може бути оскаржений до суду в порядку та у випадках, установлених законом.
При цьому, згідно із пунктом 18 частини першої статті 4 КАС України нормативно-правовий акт - це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який установлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.
Індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті (рішенні) особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (пункт 19 частини першої статті 4 КАС України).
За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.
Нормативно-правовий акт - це письмовий документ компетентного органу держави, уповноваженого нею органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта, в якому закріплено забезпечуване нею формально обов`язкове правило поведінки загального характеру. Такий акт приймається як шляхом безпосереднього волевиявлення народу, так і уповноваженим на це суб`єктом за встановленою процедурою, розрахований на невизначене коло осіб і на багаторазове застосування.
Натомість індивідуально-правові акти, як результати правозастосування, адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише в письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.
16.          З огляду на викладене, нормативно-правовий акт містить загальнообов`язкові правила поведінки (норми права), тоді як акт застосування норм права (індивідуальний акт) - індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; вимоги нормативно-правового акта стосуються всіх суб`єктів, які опиняються в нормативно регламентованій ситуації, а акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; нормативно-правовий акт регулює певний вид суспільних відносин, а акт застосування норм права - конкретну життєву ситуацію; нормативно-правовий акт діє впродовж тривалого часу та не вичерпує своєї дії фактами його застосування, тоді як дія акта застосування норм права закінчується у зв`язку з припиненням конкретних правовідносин.
Такий правовий висновок сформований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 лютого 2020 у справі № 9901/520/19.
17.          Зі змісту оскаржуваного розпорядження вбачається, що цим актом відповідач встановив окремі обов`язки ПАТ «НАК «Нафтогаз України» та постачальників природного газу, операторів газорозподільних систем, Обласним та Київській міській держадміністраціям, а також надано рекомендації місцевим держадміністраціям та виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, органам місцевого самоврядування.
Наведене свідчить, що оспорювані позивачем окремі положення розпорядження Кабінету Міністрів України від 5 жовтня 2016 року № 742-р стосуються безпосередньо позивача та постачальників природного газу, а в інших частинах - обмеженого кола осіб, є персоніфікованим, при цьому не встановлюють жодних додаткових прав чи свобод, а містить положення виключно організаційно-розпорядчого характеру.
Таким чином, колегія судів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що оспорюване розпорядження Кабінет Міністрів України від 5 жовтня 2016 року № 742-р є актом індивідуальної дії, оскільки воно не встановлювало, не змінювало та не припиняло загальних правил регулювання однотипних відносин, а дія положень оскаржуваного розпорядження є обмеженою у часі та застосовується виключно в період опалювального сезону 2016-2017 років, а після виконання вказаного розпорядження воно вичерпає свою дію.
З урахуванням наведеного колегія суддів КАС ВС дійшла висновку, що положення частини третьої статті 264 КАС України щодо можливості оскарження нормативно-правового акта протягом всього строку його дії в даному випадку застосуванню не підлягають. Натомість на спірні відносини поширюються загальні строки звернення до адміністративного суду, визначені положеннями статті 122 КАС України.
Аналогічного висновку дійшов Касаційний адміністративний суд Верховного Суду у постанові від 25 лютого 2021 року у справі № 640/10758/19 за позовом Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Кабінету Міністрів України про визнання протиправними та нечинними окремих положень розпорядження Кабінету Міністрів України від 04.10.2017 № 720-р «Деякі питання опалювального сезону 2017/18».
18.          Стосовно доводів касаційної скарги, що Верховний Суд у складі колегій суддів Касаційного господарського суду у постановах від 14 травня 2018 року у справі № 926/680/17, від 15 березня 2018 року у справі № 922/345/17, від 19 лютого 2019 року у справі № 925/1477/17, від 12 листопада 2019 року у справі № 909/953/18, від 14 листопада у справі № 904/2732/18 визнавав розпорядження Кабінет Міністрів України від 5 жовтня 2016 року № 742-р спеціальним підзаконним нормативним актом, колегія суддів КАС ВС зазначає наступне. 
Проаналізувавши предмет зазначених позивачем справ та зміст наведених постанов, колегія суддів КАС ВС дійшла висновку, що в межах розгляду цих справ Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду не досліджувалась правова природа та характер розпорядження Кабінет Міністрів України від 5 жовтня 2016 року № 742-р як акта вищого органу у системі органів виконавчої влади. Тому наведені позивачем посилання не можуть бути грунтовним та всебічним підтвердження, що Верховним Судом було зроблено висновок щодо нормативно-правого характеру оскаржуваного розпорядження.
19.          Також в касаційній скарзі позивач зазначив, що в постанові Верховного Суду прийнятої у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 22 червня 2018 року у справі № 904/5621/17 роз`яснено, що оскаржуване розпорядження розраховане на довгострокове та неодноразове застосування. Вказане на думку позивача свідчить про нормативний характер розпорядження. 
Такий висновок позивач зробив зі змісту пункту 16 постанови Верховного Суду у справі № 904/5621/17, а саме: Суд вважає необґрунтованими та безпідставними доводи Скаржника (пункт 13) про те, що вказане Розпорядження стосується видачі номінацій до початку опалювального сезону, тоді як спір виник у травні 2017 року, тобто у період, який не стосується спірних правовідносин, оскільки вказівка у Розпорядженні на обов`язок надати номінації до початку опалювального сезону не свідчить про обмеження його періодом, який закінчується із початком опалювального сезону, оскільки полягає у забезпечення належної підготовки до опалювального сезону та забезпечення природним газом протягом усього сезону.
20.          Крім того, позивач вважає, що зроблений Верховним Судом (КГС) висновок у постанові від 22 червня 2018 року у справі № 904/5621/17 суперечить висновку Верховного Суду (КАС) у постанові від 25 лютого 2021 року у справі № 640/10758/19, що є підставою для передачі справи, що розглядається на розгляд палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав та відступу від висновку зробленого у справі № 640/10758/19.
Відповідно до частини першої статті 346 КАС України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, передає справу на розгляд палати, до якої входить така колегія, якщо ця колегія вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з цієї самої палати або у складі такої палати.
Зі змісту пункту 16 постанови від 22 червня 2018 року у справі № 904/5621/17 вбачається, що суд дійшов висновку, що згідно розпорядження Кабінет Міністрів України від 5 жовтня 2016 року № 742-р обов`язок надати номінації до початку опалювального сезону не свідчить про обмеження його періодом, який закінчується із початком опалювального сезону, оскільки полягає у забезпеченні належної підготовки до опалювального сезону та забезпечення природним газом протягом усього сезону.
В межах розгляду справи № 640/10758/19 Верховний Суд (КАС) зробив висновок, що дія положень розпорядження Кабінету Міністрів України від 04.10.2017 № 720-р «Деякі питання опалювального сезону 2017/18» є обмеженою у часі та застосовується виключно в період опалювального сезону 2016-2017 років.
Отже, в обох випадка Верховний Суд дійшов висновку, що розпорядження Кабінету Міністрів України діє протягом опалювального сезону. 
З огляду на викладене колегія суддів КАС ВС вважає, що висновки зроблені Верховним Судом в постанові від 25 лютого 2021 року у справі № 640/10758/19 (КАС) не суперечать висновку Верховного Суду (КГС) у поставнові від 22 червня 2018 року у справі № 904/5621/17. Тому заявлене позивачем клопотання про передачу справи на розгляд палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав є не обґрунтованим та задоволенню не підлягає. Підстав для відступу від висновку зробленого Верховним Судом у постанові від 25 лютого 2021 року у справі № 640/10758/19 також не має.
21.          Стосовно доводів касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції статей 2, 8 КАС України, що на думку позивача полягає у відмові задовольнити його клопотання про залучення операторів ГРМ в якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, колегія суддів КАС ВС, вважає за необхідне звертає увагу на таке
Позивач стверджує, що суд апеляційної інстанції допустив порушення норм процесального права, оскільки до заявлення вказаного клопотання суд вже залучив в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача особу, яка не є учасником справи - оператора ГРМ АТ «ОГС «Харківгаз». 
Судом касаційної інстанції встановлено, що 25 червня 2020 року позивач звернувся до суду апеляційної інстанції з клопотанням про залучення до справи третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору - операторів газорозподільчих систем.
Протокольною ухвалою суду апеляційної інстанції від 25 червня 2020 року, заслухавши думки учасників судового процесу, відмовлено у задоволенні клопотання позивача про залучення третіх осіб.
Колегія суддів КАС ВС зазначає, що АТ «ОГС «Харківгаз» звернулось до суду з апеляційною скаргою в порядку частини першої та четвертої статті 293 КАС України. Ухвалою суду апеляційної інстанції відкрито апеляційне провадження за вказаною скаргою. Втім, протокольною ухвалою суду від 30 квітня 2020 року суд апеляційної інстанції відмов у залученні АТ «ОГС «Харківгаз» до розгляду справи в якості третьої особи.
З огляду на те, що доводи касаційної скарги щодо протиправної відмови у задоволенні його клопотання про залучення в якості третіх осіб інших операторів ГРМ, зводяться к тому, що АТ «ОГС «Харківгаз» залучено до участі у справі в якості третьої особи, колегія суддів КАС ВС зазначає, що твердження щодо порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права в цій частині є необґрунтованими.
Крім того, з огляду на підстави для залишення позовної заяви без розгляду, колегія суддів КАС ВС вважає, що незалучення операторів ГРМ до розгляду справи в якості третіх осіб не вплинуло на прийняття оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції.
22.          Враховуючи правомірність висновків суду апеляційної інстанції про те, що спірне розпорядження є актом індивідуальної дії, застосуванню в цьому випадку підлягає саме частини друга статті 122 КАС України. Колегія суддів КАС ВС погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що позивач про наявність оскаржуваного розпорядження та його вплив на права та обов`язки АТ «НАК «Нафтогаз України» міг та мав об`єктивну можливість та мусив бути обізнаний у жовтні 2016 року. Саме з цього моменту розпочинає перебіг строку звернення до адміністративного суду із позовом про оскарження положень вказаного розпорядження.
Оскільки позовна заява у цій справі була подана до суду у жовтні 2018 року, колегія суддів КАС ВС дійшла висновку, що позивач пропустив шестимісячний строк звернення до адміністративного суду, встановлений частиною другою статті 122 КАС України.
Таким чином, доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанцій і не дають підстав вважати, що оскаржувана постанова ухвалена з порушенням норм процесуального права.
23.          Згідно статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду апеляційної інстанції є законним і не підлягає скасуванню. 
Зважаючи на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду
п о с т а н о в и в :
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»  залишити без задоволення.
Постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2020 року у справі                        № 826/16107/18 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                          Стрелець Т.Г.
Судді                                                                                                     Мороз Л.Л.
                                                                                                    Стеценко С.Г.