Постанова
Іменем України
 
27 січня 2023 року
м. Київ
 
справа № 344/16890/19
провадження № 61-5215св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Дундар І. О.,
 
учасники справи:
позивач - Фінансове управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
третя особа - Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради,  
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07 грудня 2021 року у складі судді Пастернак І. В. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 16 травня 2022 року у складі колегії суддів: Пнівчук О. В., Бойчука І. В., Томин О. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
Зміст вимог позовної заяви 
 
У вересні 2019 року Фінансове управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради, про спонукання до укладення договору про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Івано-Франківська.
 
Позов мотивований тим, що відповідно до дозволу на виконання будівельних робіт від 24 червня 2008 року відповідачі є замовниками добудови нежитлових приміщень до квартири АДРЕСА_1 та реконструкції даху з влаштуванням мансардних приміщень у межах власної квартири у місті Івано-Франківську.
 
17 січня 2019 року відповідачі звернулись із заявою на ім`я заступника міського голови про укладення договору про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Івано-Франківська, у зв`язку з чим фінансовим управлінням було здійснено розрахунок розміру пайового внеску, підготовлено проєкт договору про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно транспортної та соціальної інфраструктури міста та направлено через ЦНАП замовникам будівництва.
 
Позивач стверджував, що відповідачі зобов`язані укласти договір про пайову участь замовників будівництва у створенні та розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста, однак відмовилися від його підписання. 
 
Враховуючи те, що фінансовим управлінням було здійснено всі дії, необхідні для укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури міста Івано-Франківська, а також те, що запропонований для підписання проєкт договору з додатком містить всі реквізити та істотні умови, необхідні для договорів такого виду, інші домовленості сторін щодо укладення договору та його умов відсутні.
 
У зв`язку з наведеним Фінансове управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради просило визнати укладеним договір про пайову участь замовників будівництва у створенні та розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста в запропонований ним редакції, який складений відповідно до типового договору. 
 
Короткий зміст рішення та постанови судів попередніх інстанцій
 
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Фрнаківської області від 07 грудня 2021 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 16 травня 2022 року, в задоволенні позову Фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради відмовлено. 
Відмова у задоволенні позову мотивована тим, що відповідачі не прийняли пропозицію позивача укласти договір на запропонованих умовах після отримання цієї пропозиції та проєкту договору. Оскільки договір є укладеним з дня набрання чинності рішення суду, а спірні правовідносини тривали на день набрання Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким стаття 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» виключена та яким змінено порядок укладення договору про пайову участь і розмір пайового внеску, то відповідно до частини третьої статті 5 ЦК України до спірних правовідносин на день розгляду справи судом застосовується новий акт цивільного законодавства, а не положення закону, що діяли на момент звернення з позовом до суду. Виходячи з принципу верховенства права, з урахуванням того, що на час розгляду справи норми статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» виключено, суди зробили висновок про відсутність підстав для визнання укладеним між позивачем і відповідачами договору про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Івано-Франківська. Якщо на час здачі новозбудованого об`єкта до експлуатації або ухвалення судового рішення було скасовано норму статті закону, яка зобов`язувала укласти договір про участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, то суд не має підстав для задоволення позову обраним позивачем способом, а саме зобов`язати укласти договір або визнати договір укладеним (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного суду від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (провадження № 14-175цс21).
Аргументи учасників 
Короткий зміст доводів касаційної скарги  
 
У червні 2022 року до Верховного Суду від Фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради надійшла касаційна скарга, у якій його представник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення і постанову судів попередніх інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
У касаційній скарзі представник Фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради зазначає, що:
 
наявність заяви відповідачів від 17 січня 2019 року про укладення договору про пайову участь, які не підписали такий договір, свідчить про наявне право позивача на звернення до суду за захистом прав та інтересів із позовом про укладення договору в судовому порядку;
 
на момент пред`явлення позову до суду об`єкт будівництва «добудова житлових приміщень до кв. АДРЕСА_1 та реконструкція даху з влаштуванням мансардних приміщень в межах власної квартири» в експлуатацію здано не було, а тому відповідно до статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» суди повинні були задовольнити цей позов;
 
у справі № 643/21744/19, на висновки Верховного Суду в якій послався апеляційний суд, у грудні 2019 року орган місцевого самоврядування звернувся до суду з позовом про визнання укладеним договору про пайову участь у розвитку інфраструктури міста Харкова. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідач як замовник будівництва ще у 2018 році, тобто до звернення до суду із вказаним позовом, ввів об`єкт будівництва в експлуатацію, та не звертався до органу місцевого самоврядування із заявою про укладення договору про пайову участь;
 
обставини у справі № 344/16890/19 є відмінними порівняно з обставинами у справі № 643/21744/19. Суди помилково застосували висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19, а тому, на переконання представника Фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, наявні підстави для відступу від такого висновку. 
 
Зміст відзиву
 
У липні 2022 року до Верховного Суду від ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_5 , надійшов відзив, у якому він просить касаційну скаргу Фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради залишити без задоволення. Відзив мотивований тим, що суди попередніх інстанцій зробили обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позову, який відповідає судовій практиці Верховного Суду. Якщо на час здачі новозбудованого об`єкта до експлуатації або ухвалення судового рішення було скасовано норму статті закону, яка зобов`язувала укласти договір про участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, то суд не має підстав для задоволення позову обраним позивачем способом, а саме зобов`язати укласти договір або визнати договір укладеним. Наголошує на тому, що відповідачі не подавали жодної заяви про укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 червня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
Межі та підстави касаційного перегляду
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
 
Підставою касаційного оскарження рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07 грудня 2021 року та постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 16 травня 2022 року заявник зазначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, оскільки заявник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19, яку застосовано судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України). 
 
Фактичні обставини справи
 
Суди встановили, що рішенням Івано-Франківської міської ради від 18 березня 2008 року № 115 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 надано дозвіл на добудову житлових приміщень до власної квартири АДРЕСА_1 та реконструкцію даху з влаштуванням мансардних приміщень в межах власної квартири (а. с. 9-10).
 
17 січня 2019 року ОСОБА_1 звернувся із заявою на ім`я заступника міського голови про укладення договору про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Івано-Франківська (а. с. 8).
 
До матеріалів позовної заяви долучено проєкт договору про пайову участь, а також довідку-розрахунок розміру пайового внеску у розмірі 36 546,66 грн.
 
Позиція Верховного Суду
 
Колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.
 
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
 
Відповідно до частини другої статті 631 ЦК України договір набирає чинності з моменту його укладення.
 
Згідно з частиною першою статті 649 ЦК України розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування та в інших випадках, встановлених законом, вирішуються судом.
 
Судами встановлено, що відповідачі є замовниками добудови нежитлових приміщень до квартири АДРЕСА_1 та реконструкції даху з влаштуванням мансардних приміщень у межах власної квартири у місті Івано-Франківську.
 
Станом на момент виникнення спірних правовідносин була чинною стаття 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року № 3038-VI (далі - Закон № 3038-VI), відповідно до частини другої якої замовник будівництва, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту відповідно до частини третьої статті 40 цього ж Закону полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.
 
Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами.
 
Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію (частини п`ята та дев`ята статті 40 Закону № 3038-VI, чинної на момент виникнення спірних правовідносин).
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (провадження № 14-175цс21) зазначено, що:
 
«зі змісту статті 40 Закону № 3038-VI, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин та на момент звернення з цим позовом до суду, випливає, що у наведених у цьому Законі випадках перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту є обов`язком, а не правом забудовника, який виникає на підставі положень закону, а положення договору лише визначають суму, що належить до перерахування. Тому укладення в таких випадках договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, який опосередковує відповідний платіж, було обов`язковим на підставі закону. Аналогічні за змістом висновки були викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 8 жовтня 2019 року у справі № 911/594/18 (провадження № 12-81гс19), від 22 серпня 2018 року у справі № 339/388/16-ц (провадження № 14-261цс18), від 22 вересня 2021 року у справі № 904/2258/20 (провадження № 12-34гс21). За змістом зазначених норм, відсутність укладеного договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту не усуває зобов`язання забудовника сплатити визначені суми, таке зобов`язання повинне бути виконане до прийнятті новозбудованого об`єкта в експлуатацію і  спір у правовідносинах щодо сплати таких сум може виникнути лише щодо їх розміру. Разом з тим 01 січня 2020 набули чинності норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20 вересня 2019 року № 132-IX, якими статтю 40 Закону № 3038-VI виключено. Згідно з пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» договори про сплату пайової участі, укладені до 01 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання. За змістом цього Закону та прикінцевих та перехідних положень до нього, з 01 січня 2020 року у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та такими, що продовжують свою дію до моменту їх виконання, є лише договори про пайову участь, укладені до 01 січня 2020 року. Стаття 40 № 3038-VI визначала зобов`язання замовника будівництва, який має намір забудови земельної ділянки, шляхом перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, де здійснюється будівництво, у строк до прийняття об`єкта в експлуатацію. Прийняття об`єкта в експлуатацію є строком, з якого вважається, що забудовник порушує зазначені зобов`язання. Одночасно з прийняттям об`єкта в експлуатацію у відповідності із частиною другою статті 331 ЦК України забудовник стає власником забудованого об`єкта, а відтак і правовідносини забудови земельної ділянки припиняються. Аналізуючи правову природу цих правовідносин, можна зробити висновок, що з моменту завершення будівництва та прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію правовідносини забудови припиняються, а тому не можна вважати, що на них поширюються положення статті 40 Закону № 3038-VI після втрати нею чинності. Крім того, пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» визначено, що ця норма права застосовується лише до договорів, які підписані до 1 січня 2020 року. Саме у цьому випадку правовідносини з оплати  участі в інфраструктурі населеного пункту є триваючими та до них можуть застосовуватись положення норми права, що втратила чинність. Якщо ж договори під час дії цієї норми укладено не було, то немає підстав вважати, що такі правовідносини виникли та тривають»;
«судом розглядаються спори, що виникають при укладанні договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону. При цьому день набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного договору, якщо рішенням суду не визначено інше. Вирішивши такий спір, суд вказує в резолютивній частині рішення умови, на яких сторони зобов`язані укласти договір, з посиланням на поданий позивачем проєкт договору. Тобто з моментом набрання чинності рішенням суду (укладенням договору) пов`язується початок дії договору, відбувається набуття сторонами договору цивільних прав та обов`язків, встановлюється відповідальність сторін - правовідносини фактично регулюються на майбутнє. Однак з 1 січня 2020 року скасовано дію статті 40 Закону № 3038-VI, яка передбачала обов`язкове укладення договору, тому визнання судом договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладеним та встановлення цивільних прав та обов`язків сторін договору на майбутнє на підставі нормативно-правового акта, який було скасовано, суперечитиме принципу правової визначеності та не дозволить суду захистити право сторони належним способом. Відтак якщо на час здачі новозбудованого об`єкта до експлуатації або ухвалення судового рішення було скасовано норму статті закону, яка зобов`язувала укласти договір про участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, то суд не має підстав для задоволення позову обраним позивачем способом, а саме зобов`язати укласти договір або визнати договір укладеним».
 
Установивши, що на момент ухвалення судового рішення норма статті 40 Закону № 3038-VI, яка зобов`язувала укласти договір про участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, втратила чинність, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що підстав для визнання укладеним такого договору на умовах, запропонованих Фінансовим управлінням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, у судовому порядку немає.
 
Оскільки суд не наділений повноваженнями визнати укладеним договір, обов`язковість якого для відповідачів на час вирішення справи законом не передбачена, апеляційний суд, урахувавши висновок Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19, дійшов правильного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.
 
Колегія відхиляє довід касаційної скарги про необхідність відступу від висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленого у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19, у зв`язку з його нерелевантністю, оскільки визначальним при вирішенні питання про визнання укладеним договору про участь у розвитку інфраструктури населеного пункту є чинність норми закону, а саме у справі, що переглядається - статті 40 Закону № 3038-VI, на момент ухвалення судового рішення, а не факт передання об`єкта в експлуатацію чи подання замовником заяви про укладення договору, як на це посилається позивач. 
 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина перша статті 410 ЦПК України).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення ухвалені без дотримання норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права. У зв`язку із наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу належить залишити без задоволення, а оскаржені рішення - без змін, а тому судовий збір за подання касаційної скарги та витрати на правову допомогу покладаються на особу, яка її подала.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради залишити без задоволення.
 
Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07 грудня 2021 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 16 травня 2022 рокузалишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                             М. М. Русинчук
 
                                                                                        Н. О. Антоненко
 
                                                                                       І. О. Дундар