ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 січня 2023 року	Львів	Справа № 380/22628/21 пров. № А/857/9993/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :
головуючого судді:                                          Гуляка В.В.
суддів:                                                  Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції, 
на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 червня 2022 року (суддя – Грень Н.М., час ухвалення – не зазначено, місце ухвалення – м.Львів, дата складення повного тексту – не зазначено), 
в адміністративній справі №380/22628/21 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, 
про нарахування і виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди, 

                                                              встановив: 

У грудні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Департаменту патрульної поліції, в якому просив: 1) зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 27.10.2017 по 22.10.2021; 2) зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача відшкодування моральної шкоди у розмірі 22000 грн; 3) стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15.06.2022 позов задоволено частково. Стягнуто з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.10.2017 по 22.10.2021 в сумі 6319 грн 65 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено повністю. Стягнуто з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 908,40 грн.. 
З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що судом першої інстанції не застосовано при ухваленні рішення Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затверджений постановою КМ України №159 від 21 лютого 2001 року, який, на думку скаржника, підлягав застосуванню, відтак невірно обчислено суму компенсації. Сума компенсації за затримку розрахунку при звільненні з врахуванням норм Порядку №159, на переконання апелянта, буде значно меншою, ніж ухвалено судом в резолютивній частині оскарженого рішення суду. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 15.06.2022 в частині стягнення на користь позивача середнього грошового заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні в сумі 6319,65 грн. та ухвалити нове рішення у відповідній частині, з врахуванням Порядку №159. 

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає. 

Судом встановлено такі фактичні обставини справи. 
Позивач ОСОБА_1 проходив службу в Управлінні патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції до 17.10.2021. 
Наказом Департаменту патрульної поліції від 11.10.2021 №412о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції з 17.10.2017 (а.с. 47). 
У зв`язку з не нарахуванням та невиплатою відповідачем доплати за службу в нічний час та індексації грошового забезпечення, позивач звернувся з позовом до суду. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29.04.2021 у справі №380/3682/21 зобов`язано Департамент патрульної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 доплату за службу в нічний час за період з 16 лютого 2016 року по вересень 2017 року; зобов`язано Департамент патрульної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з червня 2016 року по вересень 2017 року включно. 
Згідно банківської виписки по рахунку позивача від 22.10.2021, Департамент патрульної поліції виконав вказане рішення суду лише 22.10.2021, виплативши позивачу заборгованість по розрахунку при звільненні у сумі 6713,24 грн. (а.с. 9). 
Отже, станом на день звільнення позивача зі служби відповідач не провів з ним повного  розрахунку щодо виплати доплати за службу в нічний час та індексації доходів, на які позивач мав право, що підтверджується означеним вище рішенням суду. 
Позивач вважаючи, що остаточний розрахунок при звільненні з ним проведено не в день звільнення, відтак має право на стягнення середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку при звільненні, а тому звернувся із цим позовом до адміністративного суду. 

Колегія суддів апеляційного суду враховує, що рішенням суду першої інстанції від 15.06.2022 позовні вимоги задоволено частково. Це рішення суду оскаржене в апеляційному порядку відповідачем в частині задоволення позовної вимоги. В частині відмови у задоволенні решти позовних вимог рішення суду не оскаржене сторонами в апеляційному порядку. 
Відповідно до ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки відповідач не провів з позивачем повного розрахунку при звільненні, тому відповідно до вимог ст.117 Кодексу законів про працю України позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку із визначенням його співмірного розміру. Щодо стягнення моральної шкоди, то суд визнав, що така вимога задоволенню не підлягає з огляду на відсутність відповідних доказів. 
Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в частині задоволення позовних вимог, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного. 
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
У розглядуваних правовідносинах колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. 
Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. 
Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. 
Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником. 
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. 
Непоширення норм Кодексу законів про працю України на працівників поліції стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. 
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні працівника поліції зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано Кодексом законів про працю України. 
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування положень статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової та прирівняної до неї служби. 
Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в постановах від 01.03.2018 року у справі №806/1899/17 та від 31.05.2018 року у справі №823/1023/16. 
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. 
Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в постанові від 06.02.2020р. (справа №806/305/17). 
Крім цього, у постанові від 15.09.2015р. (справа №21-1765а15) Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. 
Колегія суддів також звертає увагу на те, що Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012р. №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст. 117, 237 КЗпП України, вказав на те, що згідно зі ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
Колегія суддів зазначає, що відповідно ч.2 ст.116 КЗпП України відповідач зобов`язаний був виплатити ОСОБА_1 доплату за службу в нічний час за період з 16.02.2016 по вересень 2017 року та індексацію грошового забезпечення за період з червня 2016 року по вересень 2017 року, що підтверджується рішенням Львівського окружного адміністративного суду від від 29.04.2021 у справі №380/3682/21, яке набрало законної сили та виконано Департаментом патрульної поліції. 
Таким чином, оскільки працівникові (звільненому працівнику поліції) не виплачена належна йому у день звільнення доплата за службу в нічний час та індексація грошового забезпечення, позовна вимога про стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку є правомірною. 
Стягнення такого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є можливим за наявності двох умов, а саме: - факту невиплати належних працівникові сум при звільненні; - факту проведення з працівником остаточного розрахунку. 
Матеріалами розглядуваної справи підтверджується, що станом на час пред`явлення до суду цього адміністративного позову із позивачем проведено остаточний розрахунок, зокрема, відповідач виплатив позивачу 22.10.2021 доплату за службу в нічний час та індексацію грошового забезпечення. 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку при звільненні та необхідність задоволення у цій частині позовних вимог. 
Щодо розрахунку суми стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати колегія суддів враховує наступне. 
Згідно зі ст.27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. 
Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати №100 від 08.02.1995 року (далі постанова №100). 
Відповідно до п.2 цієї постанови, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. 
Згідно п.5 цього ж Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. 
Пунктом 8 цього ж Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. 
Оскільки позивача звільнено з служби в поліції 17.10.2017, а виплата доплати за службу в нічний час та індексацію грошового забезпечення здійснена лише 22.10.2021, строк затримки розрахунку складає - 1465 днів. 
Згідно наявної у матеріалах справи довідки про доходи ОСОБА_1 №1058 від 24.05.2022, виданої Департаментом патрульної поліції (а.с. 42, 48), розмір доходів позивача за два останні місяці служби перед звільненням для обрахунку середньомісячного доходу (заробітної плати) становив 16446,70 грн. (8223,35 грн. у серпні  2017 року та 8223,35 грн. у вересні  2017 року). 
Кількість календарних днів служби позивача у серпні - вересні 2017 становила 61 день. 
Отже, середньоденна заробітна плата позивача за два останні місяці служби перед звільненням складає 269,61 грн. (16446,70 грн./61 день). 
При обчисленні середнього заробітку за час затримки розрахунку з позивачем, то такий складає 394978,65 грн. (269,61 грн.х1465 день), що значно перевищує розмір невчасно виплачених сум (6713,24 грн). 
Отже, суд вважає за необхідне застосування до даних правовідносин принцип справедливості та співмірності, з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника. 
Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року по справі №806/345/16, від 18 липня 2018 року у справі №825/325/16, від 04.04.2018 року у справі №524/1714/16-а. 
Зокрема, істотність частки суми індексації грошового забезпечення в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 6713,24 грн./ 394978,65 грн. (сума доплати за службу в нічний час та індексації грошового забезпечення /середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,016. 
Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 6319,65 грн. (середня заробітна плата позивача за один робочий день – 269,61 х 1465 робочих днів затримки розрахунку х 0,016 = заокруглено 6319,65). 
Таким чином, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, колегія суддів вважає, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що сума, яка підлягає відшкодуванню позивачу, а саме, середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (доплати за службу в нічний час та індексації грошового забезпечення) за період із 18.10.2017 по день фактичної виплати заборгованості 22.10.2021 становить 6319,65 гривень. 
Доводи апеляційної скарги правильність такого висновку суду не спростовують. 
У своїх доводах скаржник зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення у справі до спірних правовідносин повинен був застосувати Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №159 від 21 лютого 2001 року, що призвело до невірного обчислення суми компенсації за затримку розрахунку при звільненні. 
Проте, такі твердження апелянта є помилковими, враховуючи наведені вище висновки суду про те, відповідальність відповідача за невиплату позивачу всіх належних сум при звільненні, які встановлені рішенням суду, здійснюється із застосуванням положень статей 116 та 117 КЗпП України. При цьому, слід зазначити, що наведений вище Порядок №159 регулює іншу сферу правових відносин, зокрема, порушення встановлених термінів  виплати  грошових доходів,  у  тому  числі  з  вини  власника або уповноваженого ним органу (особи), а правова природа спірних правовідносин випливає з наявності підстав застосування відповідальності роботодавця перед працівником за невиплату всіх належних сум при звільненні. 
З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, оскаржене рішення суду винесене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому немає підстав для його скасування. 
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд  

                                                           постановив: 

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції – залишити без задоволення. 
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 червня 2022 року в адміністративній справі №380/22628/21 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції України про нарахування і виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	Р. Й. Коваль