ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3892/23 Справа № 194/753/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Корягін В. О. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2023 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

головуючого судді-доповідача                         Никифоряка Л.П.
суддів                                                         Новікової Г.В., Гапонова А.В.
за участі секретаря судового засідання         Піменової М.В.

розглянувши відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в м. Дніпро справу що виникла з цивільних правовідносин за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Тернівської міської ради Дніпропетровської області, за участі третьої особи, яка не заявляла самостійних вимог на предмет спору комунального підприємства «Тернівське житлово-комунальне підприємство» про встановлення факту, визнання прав користування квартирою та зобов`язання вчинити певні дії, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 16 січня 2023року /головуючий у суді першої інстанції Корягін В.О./, –

В С Т А Н О В И В:

08 липня 2022року ОСОБА_1 звернулася з позовними вимогами до Тернівської міської ради Дніпропетровської області та просила суд встановити факт спільного проживання позивача з чоловіком ОСОБА_2 однією сім`єю в квартирі АДРЕСА_1 в шлюбі в період часу з 1995року по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнати за позивачем ОСОБА_1 права користування квартирою. Також просила визнати її наймачем квартири АДРЕСА_1 замість попереднього наймача її чоловіка та зобов`язати виконавчий комітет Тернівської міської ради Дніпропетровської області внести зміни до договору найму цього житлового приміщення. 
Існування таких вимог позивач пов`язувала із тим, що квартира на підставі Ордеру № 2343 з 12 листопада 1973року знаходилась в користуванні сім`ї в складі чотирьох осіб, батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , матері ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , доньки ОСОБА_5 та сина ОСОБА_2 з яким 24 вересня 1988року позивач вступила в шлюб. Позивач стверджувала, що вона вселилася в квартиру АДРЕСА_1 на правах члена сім`ї наймача, вони з чоловіком жили однією сім`єю, мали спільний побут і вели спільне господарство. В підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовувала свої вимоги вона надала письмові докази: два акти управителя багатоквартирного будинку КП «ТЖКП» від 15 квітня 2022року, акт обстеження домоволодіння по АДРЕСА_2 та посилалася на покази свідків.

Рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 16 січня 2023року в позові ОСОБА_1 відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні підтверджений факт реєстрації місця проживання позивача за іншим адресом в будинку АДРЕСА_2 , який суд вважав таким, що спростовує твердження ОСОБА_1 про проживання в спірній квартирі. Правові підстави для відмови в позові суд вбачав у тім, що не може бути визнано право користування жилим приміщенням за особою, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні. 
Також, згідно висновків суду, позивачем ОСОБА_1 не доведено того, що вона вселилась до спірної квартири як член сім`ї наймача, так як на час її вселення наймачем квартири був батько її чоловіка ОСОБА_3 , сім`я якого складалася з дружини, доньки та сина, які не давали згоди на її вселення.
Суд зробив висновок про те, що наявність зареєстрованих шлюбних відносин не свідчить про ведення спільного господарства подружжям та не підтверджує їх спільне проживання в квартирі АДРЕСА_1 . Водночас суд поставив під сумнів покази свідків про спільне проживання позивача з чоловіком за одним адресою в спірній квартирі, вказуючи що такі покази не дають змоги дійти переконливого висновку про наявність обставини, якими позивач обґрунтовувала свої вимоги
Іншу підставу для відмови в позові суд вбачав у тім, що до участі в справі не залучений син позивачки ОСОБА_1 та її чоловіка ОСОБА_2 , котрий пояснював що батька планував залишити квартиру в спадщину за заповітом саме йому.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 виклала вимоги про скасування рішення суду та задоволення позову повністю. 
       В обґрунтування скарги заявник посилалася на те, що суд не врахував письмових доказів і не дав правової оцінки обставинам про які в них йшлося. Зокрема не врахував того, що будинок АДРЕСА_2 не може бути постійним місце проживання позивача, яка в ньому не проживає близько 20років.
       Також обставини з приводу відсутності згоди всіх членів сім`ї наймача на вселення саме по собі не свідчить про те, що позивач не набула права користування спірною квартирою.
       Окремо заявник апеляційної скарги зосереджувала увагу суду на тому, що суд фактично не дав належної оцінки показам свідків, які підтверджували спільне проживання позивача та чоловіка наймача квартири.
       Інша вимога апеляційної скарги заявником зводилась до того, що вона тривалий час проживала в квартирі АДРЕСА_1 , та в розумінні положень статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, незалежно від правового режиму такого проживання, є достатні підстави для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі на праві користування. 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначав, що вимоги апеляційної скарги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Згідно відзиву позивачем не надані докази, які б підтверджували правомірність вселення позивача до спірної квартири.
Суд апеляційної інстанції заслухавши суддю-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши пояснення позивача та її представника, за відсутності представника відповідача від якого надійшло клопотання про розгляд справи без нього, також за відсутності третьої особи, явка якого є необов`язковою, повідомленого про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.
В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.
21 грудня 1973 року на підставі Ордеру № 2343, відповідно до рішення виконавчого комітету Тернавської міської ради від 12 листопада 1973року, ОСОБА_3 , на сім`ю з 4 осіб: жінку ОСОБА_4 , доньку ОСОБА_5 та сина ОСОБА_2 отримав квартиру АДРЕСА_3 , яку 16 жовтня 2003року перейменовано на АДРЕСА_4 /а.с.11/. 
17 лютого 2016року на підставі рішення виконавчого комітету Тернівської міської ради Дніпропетровської області № 29 переоформлено фінансово-лицевий рахунок в квартирі АДРЕСА_1 на ОСОБА_2 , з зв`язку з тим, що головний квартиронаймач ОСОБА_4 (мати) виписана 30 грудня 2004року /а.с.45/.
ОСОБА_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 /копії свідоцтва про смерть а.с.12, 13, 14/.
В актах управителя багатоквартирного будинку КП «ТЖКП» № 165 та № 167 від 15 квітня 2022року комісія в складі керівника та двох сусідів встановила що ОСОБА_1 проживала в квартирі АДРЕСА_1 в чоловіком ОСОБА_1 з 1995року до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 та продовжує проживати по час складання актів /а.с.15, 16/.
В іншому акті виконавчого комітету Вербківської сільської ради № 35 від 06 червня 2020року міститься інформація про те, що комісія в складі двох членів комісії та двох мешканців села підтверджували, що за вказаною адресою в будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_1 дійсно не проживає близько 20 років /а.с.17/.
Матеріали справи містять письмову заяву ОСОБА_1 від 01 червня 2022року адресовану виконавчому комітету Тернівської міської ради Дніпропетровської області, в якій заявник порушувала питання про надання дозволу на зміну договору найму житлового приміщення; та відповідь № 475 від 10 червня 2022року про те, що ОСОБА_1 не має права на зміну договору найму жилого приміщення квартири АДРЕСА_1 , так як не надала довідку про реєстрацію її місця проживання за вказаною адресою та мається заборгованість по оплаті за житлово-комунальні послуги за цією адресою, що утворилася після смерті наймача, за період з 01 березня 2022року по 01 червня 2022року в розмірі 4413,97грн; відповідь схожого змісту ОСОБА_1 отримала від Комунального підприємства «Тернівське житлово-комунальне підприємство» /а.с.19, 20/.
Згідно копії трудової книжки з 1987 по 2016рік ОСОБА_1 працювала та мала постійне місце роботи /а.с.99-101/.
Суд першої інстанції відмовляючи в позові виходив з того, що позивачем не доведено факт спільного проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю і ведення спільного господарства в період часу з 1995року по 11 квітня 2022року, з огляду на що, відсутні правові підстави для задоволення позову.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції визнає, що суд першої інстанції не повно з`ясував обставини у справі, не дав правової оцінки письмовим доказам та неправильно застосував норми матеріального права.
Вирішуючи позовні вимоги, суд обґрунтовано виходив з того, що предметом спору за позовом ОСОБА_1 було право проживання в квартирі АДРЕСА_1 з підстав набуття такого права членом сім`ї наймача, яка вселилася в неї на правах жінки квартиронаймача, весь час проживала в ній, вела спільне господарство і утримувала житло. 
Отже, суд правомірно застосував норми житлового кодексу України /надалі ЖК України/ до спірних правовідносин, оскільки із матеріалів справи вбачається, що предметом спору є право користування квартирою в будинку державного і громадського житлового фонду.
Відповідно до змісту статті 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Згідно обставин у справі житлове приміщення, квартира АДРЕСА_1 з 21 грудня 1973 року на підставі Ордеру № 2343 знаходилась в користуванні ОСОБА_3 , який отримав її на сім`ю з 4 осіб: жінку ОСОБА_4 , доньку ОСОБА_5 та сина ОСОБА_2 , який з 17 лютого 2016року є квартиронаймачем на підставі рішення виконавчого комітету Тернівської міської ради Дніпропетровської області № 29.
Статтею 64 ЖК України визначено що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення та до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Розглядаючи обставини цієї справи в контексті вказаних норм права, умовою визнання ОСОБА_1 членом сім`ї наймача ОСОБА_2 є сам факт того, що вона дружина. 
Як врегульовано статтею 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб та особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Та в ході судового розгляду беззаперечно встановлено, що з 17 лютого 2016року єдиним квартиронаймачем був ОСОБА_1 , який протягом тривалого часу проживав із дружиною однією сім`єю та в жодній спосіб не висловлював незгоди на її вселення в займану ним квартиру АДРЕСА_1 . 
Водночас, розмірковування суду про те, що на час вселення ОСОБА_1 до спірної квартири в 1995році наймачем була інша особа батько чоловіка ОСОБА_3 та правове значення має тільки визначення складу сім`ї головного наймача не мають вирішального значення, оскільки за конкретних обставин цієї справи не підтверджено що батько та мати ОСОБА_2 проживали з ним в квартирі АДРЕСА_1 та не давали згоди на вселення невістки. З наявних у суду матеріалів справи вбачається що жоден із членів сім`ї наймача ОСОБА_3 , його жінка ОСОБА_4 , донька ОСОБА_5 не висловлювали в жодний спосіб незгоди на вселення до займаної ними квартири позивачки ОСОБА_1 . 
Та дана норма регулюючи порядок вселення до займаного наймачем та членами його сім`ї житла чітко направлена на захист прав останніх та не є формальною підставою для відмови в захисті прав особи, через правовий інтерес в спірному житлі з боку органів влади та місцевого самоврядування. 
Також поза увагою суду залишилась додаткова умова для віднесення позивача до членів сім`ї наймача, а саме те, що наймач та позивач проживали разом і вели з ним спільне господарство.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції безпідставно виходив із недоведеності заявлених в позовній заяві фактів щодо спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період часу з 1995року по 11 квітня 2022року, ствердження позивачки про її спільне проживання з чоловіком однією сім`єю не перевірені судом першої інстанції та висновки суду не узгоджуються із встановленими обставинами. 
Враховуючи ненадання судом першої інстанції пояснення, чому він відмовився розглядати ключові аргументи, висунуті позивачкою в її позовній заяві, позбавлення її права користування житлом не могло бути сумісним із принципом верховенства права та вважатися позбавленим свавілля. Таким чином, воно не могло задовольнити вимогу законності, передбачену статтею 8 Конвенції. 
Апеляційний суд виходить з того, що визначальним у даній справі є саме перевірка обставин щодо спільного проживання, єдиного бюджету, утримання житла, спільних видатків та вирішення всіх питань що виникають у шлюбі, та саме після встановлення таких обставин їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту однієї сім`ї.
Суд фактично ніяким чином не відреагував на аргументи позивача стосовно достовірності показів свідків та надійності документальних доказів, які були вирішальними для результатів розгляду справи.
Суд першої інстанції спростував факт спільного проживання за відсутності будь-яких суперечностей з приводу обставин і періоду спільного проживання сторін, і підтверджені наданими доказами обставини не усунув в ході судового розгляду і не навів правові висновки, а обмежився тільки тим, що вони непереконливі. 
Та вирішення спору у даній справі не може бути покладено в залежність від формального викладу обставин у справі та само рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами на які робиться посилання в рішенні – без встановлення відповідних фактів що містять ознаки проживання позивача та наймача однією сім`єю в спірній квартирі та відсутності об`єктивних підстав для спростування вимоги позивача.
Відповідач не підтвердив жодної обставини, яка би вказувала на те, що позивач не сприймала спірне майно, квартиру як єдине і постійне місце свого проживання, та встановлені обставини свідчать про те, що ні відповідач ні які інші особи протягом всього часу проживання позивачки в спірній квартирі не проявляли жодного правового інтересу до спірного майна, та в жодний спосіб не проявляли себе як співкористувачі цього майна.
Не спростовані жодним чином обставини з приводу того, що позивач несла витрати на утримання майна, утримувала майно та в інший спосіб виявляла себе як користувач квартири АДРЕСА_1 .
Разом з тим, згідно пояснень свідків, які останні давали в ході розгляду справи судом першої інстанції, останні фактично вказували на обставини щодо постійного спільного проживання позивача з наймачем, та підтверджували що вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет і були однією сім`єю. 
Також покази свідків підтверджуються сукупністю інших доказів щодо проживання позивача і наймача однією сім`єю, за однією адресою. Також на це вказують обставини щодо спільного виховання дітей. 
У цьому аспекті, хоча законність проживання особи в конкретному місці спірній квартирі та наявність альтернативного житла будинку АДРЕСА_2 можуть мати значення для вирішення спору, апеляційний суд зауважує, що в цій справі чітко підтверджено що в альтернативному будинку позивач не проживала близько 20 років і воно не було постійним місце проживання для позивача, а отже не узгоджується із чинним законодавством висновок суду про те, що не може бути визнано право користування жилим приміщенням за особою, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.
Сам факт того, що позивач зберігала право проживати в будинку, проте фактично в ньому тривалий час не проживала, не був достатнім для пояснення того, чому інтереси заявниці мали поступитися місцем інтересам відповідача Тернівської міської ради Дніпропетровської області.
Також в судовому засіданні висновки суду про наявність правового інтересу до спірного житла в сина позивача, котрий пояснював що батько наймач квартири хотів залишити цю квартиру йому у спадщину суд першої інстанції жодним чином не перевірив. Судом не підтверджено, що наймачу належало право власності на квартиру АДРЕСА_1 і право власності на неї могло перейти до спадкодавців в порядку спадкування. За відсутності будь-яких доказів дана обставина є не доведеною і спростовується іншими письмовими доказами наданими заявником апеляційної скарги.
За таких умов судом не дотримано принципу рівності що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Статтею 81 ЦПК України закони, чинні на час подій передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. 
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення відповідача від обов`язку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях.
Взаємний зв`язок доказів в їх сукупності вказують на їх достатність для вирішення питання про встановлення обставин, які входять до предмету доказування та заявлені вимоги підтверджують.
Отже з мотивів правового захисту прав позивача не має практичної доступної для позивача можливості виправити встановлені в даній справі порушення в інший спосіб ніж встановлення факту спільного проживання позивача з чоловіком ОСОБА_2 однією сім`єю в квартирі АДРЕСА_1 в шлюбі в період часу з 1995року по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнання за позивачем ОСОБА_1 права користування квартирою та визнання її наймачем квартири АДРЕСА_1 замість попереднього наймача її чоловіка та зобов`язання виконавчого комітету Тернівської міської ради Дніпропетровської області внести зміни до договору найму цього житлового приміщення. 
Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції не виконав вимог закону про законність рішення суду, висновки суду здійсненні з порушенням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позову.
Частиною другою статті 141 ЦПК України врегульовано, що витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача, з огляду на що, з виконавчого комітету Тернівської міської ради Дніпропетровської області підлягає стягненню на користь позивача сплачений нею судовий збір 5459,40грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, - 
               
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. 
       
Рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 16 січня 2023року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до виконавчого комітету Тернівської міської ради Дніпропетровської області про встановлення факту, визнання прав користування квартирою та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 з чоловіком ОСОБА_2 однією сім`єю в квартирі АДРЕСА_1 в шлюбі в період часу з 1995року по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Визнати ОСОБА_1 наймачем квартири АДРЕСА_1 замість попереднього наймача ОСОБА_2 та зобов`язати виконавчий комітет Тернівської міської ради Дніпропетровської області внести зміни до договору найму житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 . 

Стягнути з виконавчого комітету Тернівської міської ради Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір 5459(п`ять тисяч п`ятдесят дев`ять),40грн.
       
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 березня 2023року.        

Судді: