ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

09 лютого 2023 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/5358/22
Головуючий у першій інстанції – Коверзнев В. О.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/308/23

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої - судді Шитченко Н.В.,
суддів Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: Національний університет «Чернігівський колегіум» імені Т.Г. Шевченка,
розглянув в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного університету «Чернігівський колегіум» імені Т.Г. Шевченка про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

                                    У С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Національного університету «Чернігівський колегіум» імені Т.Г. Шевченка, в якому просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку у виплаті заробітної плати у сумі 192 562,32 грн, який виник за період з 27 квітня 2019 року по 10 лютого 2022 року.
Мотивуючи заявлені вимоги, ОСОБА_1 зазначала, що у період з 02 липня 1996 року по 26 квітня 2019 року працювала на різних посадах бібліотекаря Національного університету «Чернігівський колегіум» імені Т.Г. Шевченка. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 жовтня 2021 року, яке набрало законної сили 24 січня 2022 року, задоволено частково позовні вимоги і зобов`язано відповідача здійснити їй перерахунок надбавки за особливі умови роботи у період з 01 серпня 2014 року по 31 жовтня 2018 року у розмірі 50% від посадового окладу, з урахуванням сплаченої надбавки у розмірі 5%. 11 лютого 2022 року відповідач перерахував ОСОБА_1 кошти у сумі 44 004,71 грн. Позивачка, посилаючись на неповне проведення з нею розрахунку при звільненні, без урахування коштів у сумі 44 004,71 грн, просила задовольнити її позовні вимоги. 
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 листопада 2022 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Національного університету «Чернігівський колегіум» імені Т.Г. Шевченка про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, і невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди із висновком районного суду про пропущення тримісячного строку звернення до суду.
ОСОБА_1 посилається на те, що 16 травня 2022 року на її банківську картку зараховано кошти в сумі 44 004,71 грн шляхом поповнення картки без вказівки їх призначення та платника коштів. Після зарахування коштів позивачка звернулася до установи банку, працівники якого усно пояснили, що кошти зараховані на окремий банківський рахунок без визначення їх призначення. Копію рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 жовтня 2021 року позивачка отримала 12 серпня 2022 року і не мала підстав вважати, що поповнення її банківської картки на суму 44 004,71 грн є виконанням відповідачем саме рішення суду, а не поповнення картки іншими особами. Позивачка вважає, що оскільки дізналась про порушене право 12 серпня 2022 року, то звернулася до суду з даним позовом з дотриманням строку, визначеного ст. 233 КЗпП України.
Відповідачем відзив на апеляційну скаргу у встановлений строк не подавався.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, проте нею пропущено тримісячний строк звернення до суду, що є самостійною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позову.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.
У справі встановлено, що у період з 02 липня 1996 року по 26 квітня 2019 року ОСОБА_1 працювала у відповідача на різних посадах в науковій бібліотеці університету.
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 жовтня 2021 року (справа № 750/399/21), що набрало законної сили 24 січня 2022 року, визнано протиправним і скасовано наказ відповідача від 15 лютого 2018 року № 28 вк/ІІ в частині встановлення з 01 серпня 2014 року по 31 жовтня 2018 року надбавки позивачці за особливі умови роботи в розмірі 5 % посадового окладу. Зобов`язано відповідача здійснити перерахунок надбавки ОСОБА_1 за особливі умови роботи у період з 01 серпня 2014 року по 31 жовтня 2018 року у розмірі 50% від посадового окладу, з урахуванням сплаченої їй надбавки у розмірі 5% (а.с. 6-11).
На виконання наведеного рішення суду 11 лютого 2022 року відповідачем сплачено позивачці донараховану суму надбавки за особливі умови праці в розмірі 44 004,71 грн, що підтверджується випискою по рахунку, доданою до позовної заяви (а.с. 13).
Звернувшись з даним позовом 02 вересня 2022 року, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (період затримки з 27 квітня 2019 року по 10 лютого 2022 року включно) у сумі 192 562,32 грн.
Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців.
Проаналізувавши у повній мірі вищенаведені норми та вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність передбачених законом підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не більше, ніж за шість місяців  затримки розрахунку при звільненні.
Разом із тим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що такі вимоги були заявлені ОСОБА_1 з пропуском тримісячного строку звернення до суду, встановленого ст. 233 КЗпП України, та відсутні поважні причини для поновлення пропущеного строку звернення до суду.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення – в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Згідно з ч. 1 ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
У статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення із заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність повинна визначатися в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.
Оскільки строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін, тому у кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.
Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі.
У справі, яка є предметом апеляційного перегляду, встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 жовтня 2021 року, яке набрало законної сили 24 січня 2022 року, зобов`язано відповідача здійснити перерахунок надбавки ОСОБА_1 за особливі умови роботи у період з 01 серпня 2014 року по 31 жовтня 2018 року у розмірі 50% від посадового окладу, з урахуванням сплаченої їй надбавки в розмірі 5%.
11 лютого 2022 року відповідач сплатив позивачці надбавку за особливі умови праці в розмірі 44 004,71 грн шляхом перерахування коштів на її банківський рахунок і саме з цієї дати розпочинається перебіг тримісячного строку звернення до суду, передбаченого ст. 233 КЗпП України, який повинен був закінчитися 11 травня 2022 року.
Позивачка звернулася до суду 02 вересня 2022 року, тобто поза межами строку, встановленого ст. 233 КЗпП України.
Перевіряючи причини пропуску строку, встановленого ст. 233 КЗпП України, суд першої інстанції урахував активні бойові дії на Чернігівському напрямку, оточення м. Чернігова збройними силами Російської Федерації, відключення загальних судів Чернігівщини від Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи і повернення Деснянському районному суду м. Чернігова з 05 травня 2022 року територіальної підсудності, та обґрунтовано вважав період з 24 лютого по 04 травня 2022 року поважною причиною пропуску тримісячного строку для звернення позивачки до суду, який судом поновлено саме на такий строк (3 місяці), тобто до 20 липня 2022 року включно.
Починаючи з 21 липня 2022 року, позивачка вважається такою, що пропустила тримісячний строк звернення до суду з цим позовом, при цьому ОСОБА_1 не клопотала в суді першої інстанції про поновлення пропущеного строку та не надала жодного доказу на підтвердження поважності причин його пропуску, а продовження в Україні дії воєнного стану не зупиняє перебіг строків звернення до суду за захистом трудових прав і не є безумовною підставою для їх поновлення судом з огляду на те, що з 01 квітня 2022 року в Чернігівській області бойові дії не проводяться.
Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що кошти у сумі 44 004,71 грн зараховано на її банківську картку 16 травня 2022 року, не знайшли свого підтвердження і спростовуються матеріалами справи. Так, додана до позовної заяви виписка по рахунку підтверджує зарахування 44 004,71 грн коштів на її банківський рахунок саме 11 лютого 2022 року. 
До апеляційної скарги ОСОБА_1 додала виписку по картці за період з 01 травня 2022 року по 31 травня 2022 року, обґрунтовуючи неможливість подання такого доказу до суду першої інстанції тим, що її представник на зазначеному не наголошував, представники банку і позивачка не були допитані як свідки.
Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати суду докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 2, 4, 5, 8 статті 83 ЦПК України).
Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
За відсутності поважних причин неподання нового доказу до суду першої інстанції апеляційний суд не має права досліджувати цей доказ, поданий позивачем в апеляційній інстанції (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 638/13998/14-ц, аналогічний правова позиція Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 458/867/15-ц).
Як свідчать матеріали справи, в суді першої інстанції позивачка була належним чином повідомлена про розгляд справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 42). Документів, які б свідчили про неможливість ОСОБА_1 з`явитись на судовий розгляд, матеріали справи не містять. В інтересах ОСОБА_1 діяв її уповноважений представник – адвокат Бабинець С.П., який брав участь у судовому засіданні районного суду 04 листопада 2022 року. За таких обставин, позивачка не була обмежена в праві подання доказів, якими обґрунтовувала свої вимоги. 
На думку апеляційного суду, зазначені ОСОБА_1 підстави не є тими об`єктивними обставинами, що перешкоджали та унеможливлювали подати доданий до апеляційної скарги доказ до суду першої інстанції у встановлені процесуальним законом строки, а тому за відсутності поважних причин неподання нового доказу в апеляційного суду відсутні підстави для його дослідження.
Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що про порушене право вона дізналася 12 серпня 2022 року, отримавши копію рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 жовтня 2021 року, апеляційний суд відхиляє і оцінює критично, оскільки саме 11 лютого 2022 року на картковий рахунок позивачки  надійшли від відповідача кошти у сумі 44 004,71 грн і саме з цієї дати розпочинається перебіг тримісячного строку звернення до суду, передбаченого ст. 233 КЗпП України. Отже, дата  отримання позивачкою судового рішення правового значення для вирішення цього спору не має.
Доводи позивачки про те, що вона не мала підстав вважати, що поповнення банківської картки на суму 44 004,71 грн є виконанням відповідачем судового рішення, а не поповненням її картки іншими особами,  не є підставами для поновлення пропущеного строку, оскільки ОСОБА_1 не надала суду належних та допустимих доказів існування об`єктивних, непереборних, істотних труднощів, що унеможливлювали отримання позивачкою інформації як про платника отриманих коштів, так і про їх призначення. За змістом ст. 81 ЦПК України доказування (а отже і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
За таких обставин, відмовивши у задоволенні позову у зв`язку із пропуском строку звернення позивачки до суду із цим позовом, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку, що позивачка не навела поважних причин пропуску строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України, що є підставою для відмови у позові саме з цих підстав.
Доводи апеляційної скарги про неприпустимість застосування судом першої інстанції статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX від 01 липня 2022 року, яка діє з 19 липня 2022 року і не регулює спірні правовідносини, на думку апеляційного суду, не вплинули на правильність висновків суду першої інстанції, оскільки у даній справі відмовлено у задоволенні позову саме з підстав пропуску строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України.
За викладених обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду не впливають, що відповідно до приписів ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, а рішення районного суду без змін. 
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

                                  П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 листопада 2022 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча                                                                        Н.В. Шитченко

Судді                                                                                 Н.В. Висоцька

                                                                                          О.Є. Мамонова