Ухвала
 
28 березня 2023 року
м. Київ
 
справа № 363/3965/15
провадження № 61-11520ск20
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Краснощокова Є. В. розглянув заяву ОСОБА_1  про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», треті особи: ОСОБА_2 , Національний Банк України, про стягнення коштів за договором банківського вкладу та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2020 року ОСОБА_1 та Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») подали до Верховного Суду касаційні скарги на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 
23 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 липня 
2020 року.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 лютого 2022 року касаційну скаргу АТ КБ«ПриватБанк» задоволено частково, а касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. 
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23 вересня 
2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 липня 2020 рокув частині задоволених позовних вимог  ОСОБА_1 до АТ КБ«ПриватБанк» про стягнення пені скасовано і в задоволенні позову в цій частині відмовлено. Постанову Київського апеляційного суду від 06 липня 2020 року в частині зменшення розміру стягнених процентів за користування грошовими коштами та розміру загальної суми стягнення змінено, зменшено розмір стягнених процентів до 381 369,84 грн та розмір загальної суми стягнення до 9 391 969,60 грн. Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 липня 2020 року в частині стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держависудового збору змінено, зменшено розмір судового збору до 6 090,00 грн. В іншій оскарженій частині постанову Київського апеляційного суду від 06 липня 2020 року залишено без змін. Стягнено з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 15 397,96 грн судових витрат на сплату судового збору. 
У жовтні 2022 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду клопотання про ухвалення додаткового рішення у справі, у якому просив вирішити питання судових витрат щодо сплаченого ним судового збору у розмірі 12 800,00 грн при подання касаційної скарги.
Ухвалою Верховного Суду від 02 листопада 2022 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі повернуто заявнику без розгляду.
У листопаді 2022 року до Верховного Суду надійшло повторна заява ОСОБА_1 від 05 листопада 2022 року про ухвалення додаткового рішення у справі, у якому він просив її прийняти, витребувати справу, розгляд здійснити колегіально, вирішити питання судових витрат щодо сплаченого ним судового збору у розмірі 12 800,00 грн при подання касаційної скарги.
Ухвалою Верховного Суду від 10 листопада 2022 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі повернуто заявнику без розгляду.
У грудні 2022 року ОСОБА_1 втретє подав до Верховного Суду заяву від 
30 листопада 2022 року про ухвалення додаткового рішення у справі, у якому він повторно просив вирішити питання про розподіл судових витрат.
Ухвалою Верховного Суду від 27 лютого 2023 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі повернуто заявнику без розгляду.
У березні 2023 року ОСОБА_1 вчетверте подав до Верховного Суду заяву від 17 березня 2023 року про ухвалення додаткового рішення у справі, у якому просить прийняти у справі додаткове рішення, яким залишити в силі рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23 вересня 2019 року. Зазначає, що Верховний Суд в кінцевій постанові не у повній мірі вирішив позовні вимоги в частині стягнення 3 % річних та інфляційних втрат.
Посилається на те, що заснована на постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року нова судова практика, з урахуванням якої була прийнята постанова Верховного Суду від 23 лютого 2022 року, призвела до значного зменшення розміру коштів, які підлягали поверненню. Така практика ставить банки і вкладників у нерівне становище та створює умови за яких банкам вигідно не повертати депозитні кошти, адже відповідальність за користування чужими грошовими коштами обмежується трирічним строком. Зазначає, що Верховним Судом допущено істотну помилку при прийнятті постанови від 23 лютого 2022 року, адже відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц стягнення за частиною другою статті 625 ЦК України не обмежується строком позовної давності.
Відповідно до частини першої статті 270 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, зокрема, якщо стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; судом не вирішено питання про судові витрати. 
Ухвалення додаткового рішення є способом усунення неповноти рішення суду і яке може бути ухвалене лише у випадках і за умов, передбачених статтею 270 ЦПК України.
Ухвалами Верховного Суду від 02 листопада 2022 року, від 10 листопада 
2022 року та від 27 лютого 2023 року заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення визнано зловживанням процесуальними правами, оскільки у постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року вирішено питання розподілу судових витрат. 
В поданій заяві ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення щодо вирішення Верховним Судом позовних вимог в частині стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, аргументи заявника так само зводяться до необхідності перегляду постанови Верховного Суду по суті та незгоди з його висновками за наслідком касаційного перегляду справи, що не є та не може бути предметом вирішення за заявою про ухвалення додаткового рішення.
Додаткове рішення не може змінювати суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні.
Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Відповідно до частин першої, другої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.
Наведений у частині другій статті 44 ЦПК України перелік дій, що можуть бути визнані судом зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним, суд може визнати таким зловживанням також інші дії, які мають відповідну спрямованість і характер.
Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом (частини третя - четверта статті 44 ЦПК України). 
За таких обставин заявуОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення слід визнати зловживанням процесуальними правами, а тому вона підлягає поверненню. 
Керуючись статтями 44, 260 ЦПК України,
УХВАЛИВ:
Заяву  ОСОБА_1  від 17 березня 2023 року про ухвалення додаткового рішення у справі № 363/3965/15 з додатками повернути заявнику без розгляду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                      Є. В. Краснощоков