Постанова
Іменем України 
 
10 лютого 2023 року
м. Київ
 
справа № 607/12729/15-ц
провадження № 61-5008св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю.,                    Тітова М. Ю.,                                
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічними позовами) - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохілс Веста»,
відповідачі: ОСОБА_1 (позивач за зустрічним позовом № 1, третя особа за зустрічним позовом № 2), ОСОБА_2 (позивач за зустрічним позовом № 1),  
відповідач за зустрічними позовами - Публічне акціонерне товариство «Банк Форум»,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , подані їх представником - адвокатом Сагайдаком Володимиром Васильовичем, на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 січня 2020 року у складі судді Ромазана В. В. та постанову Тернопільського апеляційного суду від 28 квітня 2022 року у складі колегії суддів: Шевчук Г. М., Костів О. З., Міщій О. Я.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Банк Форум» (далі -   ПАТ «Банк Форум») звернулось до суду з позовом про стягнення солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором від                   17 червня 2008 року у розмірі 21 557,52 доларів США, 8 924,45 грн пені та                   5 000 грн штрафу.
 
Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 17 червня 2008 року між банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 174/08/26, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 45 000 доларів США для придбання садового будинку, а останній зобов`язався належним чином виконувати умови кредитного договору, у тому числі повернути до 15 червня 2033 року кредит, сплатити проценти в розмірі 13% річних за його користування та інші платежі.
 
У відповідності до пункту 2.3 кредитного договору, позичальник здійснює повернення кредиту частинами щомісячно, починаючи з місяця наступного за місяцем отримання кредиту в сумі не менше 157 доларів США. 
 
Пунктом 3.2.2 кредитного договору передбачено, що банк має право вимагати дострокового повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитними коштами у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором. 
 
Також згідно з пунктом 3.2.5 кредитного договору банк має право стягувати з позичальника неустойку, штраф, пеню за невиконання чи неналежне виконання умов цього договору. 
 
З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 17 червня 2008 року між позивачем та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № 129/26/03 згідно з умовами якого поручитель поручився перед кредитором за виконання ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором № 174/08/26.  
 
Пунктом 3.1 зазначеного договору поруки передбачено, що у випадку невиконання зобов`язань по кредитному договору, боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.
 
У зв`язку із невиконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором утворилась заборгованість. 
 
01 квітня 2015 року ПАТ «Банк Форум» направило на адресу позичальника та поручителя вимоги про дострокове погашення заборгованості, які отримані останніми 15 квітня 2015 року, однак залишились без виконання.
 
Станом на 12 травня 2015 року за ОСОБА_2 обліковується наступна заборгованість: поточна заборгованість по поверненню кредитних коштів у розмірі 19 552,26 доларів США, що еквівалентно 402 578,35 грн, прострочена заборгованість по процентам у розмірі 1 715,77 доларів США, що  еквівалентно 35 327,47 грн, поточна сума заборгованості за нарахованими процентами 289,49 доларів США, що еквівалентно 5 960,56 грн, сума пені в розмірі 433,44 доларів США, що еквівалентно 8 924,45 грн, штраф у розмірі 5 000 грн, загальний розмір заборгованості у гривнях складає 457 790,84 грн, яку позивач просить стягнути  з відповідачів в солідарному порядку.
 
У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Банк Форум» про визнання договору поруки припиненим.
 
Зустрічний позов обгрунтовано тим, що згідно з пунктом 1.1 укладеного між нею та банком договору поруки від 17 червня 2008 року, вона поручилась перед кредитором за виконання відповідачем ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором № 174/08/26. 
 
У спірному договорі поруки не встановлено строку, після якого порука припиняється.
 
У кредитному договорі строк виконання основного зобов`язання визначений строком погашення кредиту, яким є 15 червня 2033 року.
 
Вказує, що із поданого банком розрахунку заборгованості вбачається, що сплата коштів за кредитним договором припинилась з листопада 2014 року.
 
ОСОБА_1 вважає, що у банку виникло право пред`явити вимогу до неї, як до поручителя, про виконання порушеного зобов`язання боржника                 ОСОБА_2 щодо повернення кредиту, починаючи з листопада 2014 року протягом наступних шести місяців, однак банк звернувся із позовом лише             18 травня 2015 року, тобто після спливу встановленого частиною четвертою статті 559 Цивільного кодексу України шестимісячного строку. 
 
Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила визнати припиненим поруку за договором поруки № 129/26/03 від 17 червня 2008 року, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк Форум».
 
У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до                  ПАТ «Банк Форум», третя особа - ОСОБА_1 , про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання кредитного договору недійсним, укладеним під впливом обману.
 
Зустрічний позов обгрунтовано тим, що банк, при укладенні спірного кредитного договору з позичальником не здійснив належно детальний, достовірний та об`єктивний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача, тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту згідно вимог пункту 2 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», пункту 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року. 
 
Позивач вказує, що був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору, ціни, відсоткової ставки, загальної сукупної вартості та абсолютного значення подорожчання кредиту. 
 
Вважає, що спірний кредитний договір укладений під впливом обману зі сторони банку, що, у відповідності до статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», розцінюється як елемент нечесної підприємницької практики, використання якої заборонено законом. 
 
Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_2 просив суд визнати недійним з моменту укладення кредитний договір № 174/08/26Nvвід 17 червня 2008 року між АКБ «Форум», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум», та ОСОБА_2 , а також додатковий договір № 1 до кредитного договору № 174/08/26Nv від 17 червня 2008 року з моменту його укладення, тобто з 19 квітня 2010 року.
 
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від             26 червня 2019 року до участі у справі залучено ТОВ «ФК «Веста» у якості правонаступника ПАТ «Банк Форум».
 
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від               14 січня 2020 року залучено ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» в якості правонаступника ТОВ «ФК «Веста».
Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 січня 2020 року позов ТОВ «ФК Інвестохілс Веста» задоволено частково. 
 
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Інвестохілс Веста» заборгованість за кредитним договором від 17 червня 2008 року в розмірі 21 557,52 доларів США, що еквівалентно 535 682,81 грн, з яких: 19 552,26 доларів США, що еквівалентно 485 854,10 грн, - основна заборгованість; 289,29 доларів США, що еквівалентно 7 193,54 грн, - заборгованість за поточними відсотками; 1 715,77 доларів США, що еквівалентно 42 635,17 грн, - заборгованість за простроченими відсотками. 
 
У решті позовних вимог відмовлено. 
 
У задоволенні зустрічних позовів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено. 
 
Задовольняючи частково позовні вимоги ТОВ «ФК Інвестохілс Веста» та стягуючи на його користь солідарно із ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 21 557,52 доларів США, що еквівалентно 535 682,81 грн, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок неналежного виконання зобов`язань позичальником за договором кредиту утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню із позичальника та поручителя у солідарному порядку.
 
При цьому суд вважав, що вимоги позивача в частині стягнення штрафних санкцій у розмірі нарахованої пені в сумі 433,44 долари США, що еквівалентно 8 924,45 грн, а також 5 000 грн штрафу не підлягають задоволенню, оскільки такі нарахування не підтверджено належними доказами. При цьому суд зазначив, що нарахування позичальнику штрафу у розмірі 5 000 грн за порушення ним вимог пункту 3.3.7 кредитного договору є подвійною відповідальністю відповідача за неналежне виконання своїх зобов`язань.
 
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання договору поруки припиненим, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку  із порушенням боржником ОСОБА_2 виконання зобов`язання за спірним кредитним договором від 17 червня 2008 року, банк відповідно до частини другої статті 1050 Цивільного кодексу України, використав право достроково стягнути із позичальника та поручителя заборгованість за кредитним договором, надіславши їм 01 квітня 2015 року вимоги про дострокове виконання зобов`язань, які були отримані останніми 10 квітня 2015 року. Отже, пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 Цивільного кодексу України змінив строк виконання основного зобов`язання й протягом шести місяців, починаючи від цієї дати зобов`язаний був пред`явити позов до поручителя, який ним і було пред`явлено в строк, а саме 27 липня 2015 року. 

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, як позичальник за кредитним договором, фактично отримавши грошові кошти у розмірі та на умовах передбачених ним, приступив до їх виконання та протягом тривалого часу виконував взяті на себе зобов`язання. Спірну кредитну угоду було підписано ОСОБА_2 та уповноваженим представником ПАТ «Банк Форум», які досягли згоди з усіх істотних умов договору, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі. ПАТ «Банк «Форум» надав ОСОБА_2 інформацію, яка передувала укладенню кредитного договору, у тому числі щодо сукупної вартості кредиту, процентної ставки та у графіку погашення кредиту міститься повна інформація стосовно умов кредитування, який є невід`ємною частиною зазначеного договору.
 
Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційні скарги.
Справа розглядалась судами неодноразово.
Останньою постановою Тернопільського апеляційного суду від 28 квітня 2022 року апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від               30 січня 2020 року змінено в частині задоволення позовних вимог ТОВ «ФК «Інвестохілс Веста» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення солідарно заборгованості за кредитним договором та зменшено суму стягнення з                     21 557,52 доларів США до 21 039,96 доларів США, з яких: 19 552,26 долари США - основна заборгованість; 1 487,70 доларів США - заборгованість за простроченими відсотками.
Рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову                     ОСОБА_1 про визнання договору поруки припиненим по платежам, які мали бути сплачені протягом вересня - жовтня 2014 року скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким зустрічний позов задоволено частково, визнано припиненою поруку за Договором поруки № 129/26/03 від 17 червня 2008 року, укладеного між ОСОБА_1 (поручитель) та АКБ «Форум» (кредитор) по платежам, які мали бути сплачені протягом вересня - жовтня 2014 року.
Рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсними умов пункту 2.8 та пункту 2.10 кредитного договору № 174/08/26 від 17 червня 2008 року, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «Банк форум», щодо визначення в кредитному договорі обов`язку позичальника сплачувати комісію та кошти за обслуговування кредиту скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення яким позовні вимоги задоволено частково.
Визнано недійсними умови пункту 2.8 щодо визначення в кредитному договорі обов`язку позичальника сплачувати комісію та пункту 2.10 щодо визначення в кредитному договорі обов`язку позичальника сплачувати кошти за обслуговування кредиту згідно кредитного договору № 174/08/26 від 17 червня 2008 року, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «Банк Форум».
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ТОВ «ФК «Інвестохілс Веста» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором та зменшуючи суму стягнення, апеляційний суд виходив з того, що, направивши відповідачам 01 квітня 2015 року вимоги про дострокове виконання зобов`язань з погашення кредитної заборгованості, банк фактично змінив строк виконання основного зобов`язання, тому після 01 квітня 2015 року не міг нараховувати відсотки за користування кредитом та пеню. 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання договору поруки припиненим та ухвалюючи в цій частині нове рішення про часткове задоволення зустрічного позову, апеляційний суд виходив з того, що позичальником сплачено останній платіж 18 серпня 2014 року, а з досудовою вимогою до поручителя банк звернувся 01 квітня 2015 року. Тому порука по платежам, які мали бути сплачені протягом вересня-жовтня 2014 року, є припиненою у відповідності до положень частини четвертої статті 559 Цивільного кодексу України. По решті платежів порука є чинною.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсними умов пункту 2.8. та пункту 2.10 кредитного договору № 174/08/26 від 17 червня 2008 року та ухвалюючи в цій частині нове рішення про часткове задоволення зустрічного позову, апеляційний суд виходив з того, що умова договору щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію та сплачувати кошти за обслуговування кредиту є незаконною, оскільки порушує права позивача.
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
01 червня 2022 року представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвокат Сагайдак В. В. звернувся до Верховного Суду з касаційними скаргами на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від              30 січня 2020 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від                        28 квітня 2022 року, в яких просить оскаржені судові рішення скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційні скарги мотивовані тим, що судом апеляційної інстанції рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, та без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Доводи інших учасників справи
 
15 серпня 2022 року ТОВ «ФК «Інвестохілс Веста» подалодо Верховного Суду відзив на касаційні скарги, в якому просить касаційні скарги залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 18 липня 2022 року відкрито касаційне провадження за поданими касаційними скаргами та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
01 серпня 2022 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 17 червня 2008 року між АКБ «Форум» та                    ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 174/08/26Nv, відповідно до            п. 1.1 якого банк надає позичальнику кредит у сумі 45 000 доларів США на придбання садового будинку загальною площею 155,4 кв.м та земельної ділянки площею 0,05 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , на строк по 15 червня 2033 року. 
Пунктом 1.3 зазначеного договору передбачено, що за користування кредитними коштами встановлюється плата у розмірі 13 % річних.
Пунктом 2.3 договору передбачено, що позичальник здійснює повернення кредиту частинами щомісячно, починаючи з липня 2009 року в сумі не менше 157 доларів США.
Несплата позичальником процентів в терміни, встановлені п. 2.7 цього договору дати, є підставою для вимоги дострокового повернення кредитних коштів, стягнення процентів за користування кредитними коштами, неустойки та є підставою для дострокового звернення банком стягнення на заставлене майно та майно, яке передане в іпотеку. 
Відповідно до пункту 3.2.2 зазначеного договору банк має право вимагати дострокового повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитними коштами у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором, а також у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником та/або поручителем зобов`язань за договорами, які є забезпеченням виконання зобов`язань. 
У пункті 3.3.2 зазначеного правочину передбачено, що позичальник зобов`язаний щомісячно повертати частини кредитних коштів, згідно з п.2.3 цього Договору. Не пізніше визначеного п. 1.2 цього Договору строку повернути Банку всю суму наданих кредитних коштів, сплачувати проценти за користування кредитними коштами.
Згідно із пунктом 4.1 зазначеного договору за несвоєчасне повне чи часткове повернення кредитних коштів та за несвоєчасну повну чи часткову сплату процентів, позичальник сплачує неустойку у вигляді пені у розмірі 0,2 процентів за кожен день прострочення, що обчислюється із суми неповернутого кредиту та/або несплачених процентів. Сплата пені не звільняє позичальника від сплати процентів за користування кредитними коштами до моменту фактичного погашення заборгованості. 
Пунктом 4.4 зазначеного правочину встановлено, що за кожний випадок невиконання або неналежного виконання зобов`язань передбачених п. 3.3 (крім п. 3.3.2) цього договору, позичальник сплачує банку штраф у розмірі                5 000 грн.
У пункті 7.2 спірного договору сторони передбачили, що сторони у ньому фіксують свою згоду з тим, що ними узгоджені усі істотні умови, і зобов`язуються надалі ніяких претензій одна до одної з цього приводу не мати. Цей договір відображає повне розуміння сторонами його предмету та інших питань, зазначених у цьому договорі. Всі попередні заяви, домовленості чи угоди між сторонами з предмету цього договору анулюються з моменту набрання чинності цим договором в частині, що не суперечать умовам цього договору. Умови кредитування відповідно до пункту 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» позичальником отримано до укладення цього договору. 
Пунктом 7.7 зазначеного договору передбачено, що умови кредитування відповідно до пункту 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» позичальником отримано до укладення цього договору.
19 квітня 2010 року між ПАТ «Банк форум» та ОСОБА_2 укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору № 174/08/26Nv від 17 червня 2008 року, відповідно до пункту 1 якого пункти 1.1, 1.3, 2.3, 2.7 укладеного кредитного договору викладено у новій редакції, зокрема в частині відкриття позичальнику рахунків № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , та рахунку для погашення кредиту та процентів НОМЕР_3.
17 червня 2008 року між ОСОБА_1 та АКБ «Форум» укладено договір поруки № 129/26/03 відповідно до пункту 1.1 якого поручитель поручається перед кредитором за виконання ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором № 174/08/26Nv від 17 червня 2008 року, який було укладено між кредитором та боржником у повному обсязі, за умовами якого боржник зобов`язаний повернути кредиторові кредитні кошти у розмірі 45 000 доларів США, з кінцевим терміном повернення 15 червня 2033 року, сплачувати нараховані проценти за користування кредитними коштами з розрахунку                            13 процентів річних і можливі неустойки у розмірах та у випадках, передбачених кредитним договором.
У пункті 2.1, 2.2, 2.3 зазначеного договору поруки сторони передбачили, що поручитель зобов`язується в разі невиконання та/або порушення боржником своїх зобов`язань перед кредитором погасити заборгованість по кредитному договору, а саме: суму кредиту, нараховані проценти по кредиту, відсотки по прострочені позиці (штраф, пеню) та інші платежі, передбачені кредитним договором. Поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором своїми грошовими коштами та всім своїм майном. Кредитор зобов`язується письмово повідомити поручителя про невиконання боржником своїх зобов`язань. У пунктах 3.1, 3.2 вказаного договору передбачено, що у випадку невиконання зобов`язань по кредитному договору та цьому договору, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. У разі невиконання поручителем своїх зобов`язань за цим договором, останній сплачує кредитору пеню за кожний день прострочення виконання зобов`язань, яка обчислюється в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період за який проводиться стягнення від суми невиконаного зобов`язання. Пунктом 4.1 передбачено умови припинення поруки, зокрема, порука припиняється: з припиненням зобов`язань за кредитним договором; якщо кредитор протягом одного року від настання строку виконання зобов`язань за кредитним договором не пред`явить вимоги до поручителя; і інших випадках передбачених чинним законодавством України.
Із заяви на видачу готівки № 5447 від 17 червня 2008 року вбачається, що ОСОБА_2 відповідно до умов кредитного договору № 174/08/26Nv від                     17 червня 2008 року отримав 45 000 доларів США, що еквівалентно                             218 443,50 грн, що підтверджено його підписом у ній. Зазначена операція про перерахування вказаних коштів підтверджена також меморіальним ордером № 5427 від 17 червня 2008 року, відповідно до якого зазначена сума коштів була перерахована банком на поточний рахунок ОСОБА_2 , який було відкрито останньому згідно укладеного спірного кредитного договору.
01 квітня 2015 року на адресу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 банком було надіслано вимоги про дострокове виконання зобов`язань за № 4855/12 та                       № 4857/12, відповідно до яких банк вимагав протягом семи робочих днів сплатити заборгованість за кредитним договором, а саме: повернути основну суму кредиту в розмірі 19 552,26 доларів США, сплатити заборгованість за простроченими процентами, що станом на 19 березня 2015 року становить 1 299,19 доларів США, сплатити заборгованість за строковими процентами, що станом на 19 березня 2015 року становить 324,79 доларів США, сплатити пеню за несвоєчасну сплату процентів, що станом на 19 березня 2015 року становить 264,16 доларів США. Крім цього, банком зазначено, що у разі непогашення зазначеної суми заборгованості, у строк зазначений у цій вимозі, банк змушений буде звернутись до суду. Вказані вимоги було отримано адресатами 10 квітня 2015 року, що підтверджується даними зазначеними у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції (в незміненій апеляційним судом частині) та постанова суду апеляційної інстанції відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно із частинами першою - третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.
Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін.
Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
 
Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).
 
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину;                    по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
 
На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
 
Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.
 
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 06 квітня 2020 року в справі № 293/780/18 (провадження                            № 61-10328св19), від 28 квітня 2020 року в справі № 263/16688/17 (провадження № 61-16584св19) і від 02 жовтня 2019 року в справі                            № 140/2589/15-ц (провадження № 61-16847св18).
Відповідно до частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які с несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.
Відповідно до частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання  споживчого  кредиту кредитодавець  зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений;  б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким  описом  відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки;  ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну  сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про  надання  кредиту  (перелік  усіх  витрат, пов`язаних   з   одержанням   кредиту,   його  обслуговуванням  та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та,  якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий   режим   сплати   відсотків  та  про  державні субсидії,  на які споживач має право,  або відомості про  те,  від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. 
Відповідно до частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про  несправедливі  умови  в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для  надання  кредиту  необхідно  передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших  фінансових  інструментів,  крім  випадків,  коли   споживач одержує  за  таким  депозитом,  такими  цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку,  як і ставка за його кредитом; 2) споживач  зобов`язаний  під час укладення договору укласти інший договір  з  кредитодавцем  або  третьою  особою,  визначеною кредитодавцем,  крім  випадків,  коли  укладення  такого  договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким  договором прямо   передбачені   у   складі  сукупної  вартості  кредиту  для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких  витратах  за  договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються  дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.
Частиною п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими. 
Отже, за змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції, установивши, що  кредитний договір підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, ОСОБА_2 на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання в цілому недійсним кредитного договору.
Разом з цим, апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що обізнаність позивача про умови кредитного договору та добровільне погодження на них не спростовує факту незаконності пункту 2.8. щодо визначення в кредитному договорі обов`язку позичальника сплачувати комісію та пункту 2.10 щодо визначення в кредитному договорі обов`язку позичальника сплачувати кошти за обслуговування кредиту згідно кредитного договору № 174/08/26 від 17 червня 2008 року, зазначивши, що умова договору щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію та сплачувати кошти за обслуговування кредиту є незаконною, оскільки порушує права позивача.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)
у строк та в порядку, що встановлені договором.
Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України (стаття 526 ЦК України).
За правилом статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), за правилом статті 610 ЦК України є порушенням зобов`язання.
Згідно із частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Частиною першою статті 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
У статті 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).
Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами
(з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно
до статті 1048 цього Кодексу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12 (провадження № 14-154цс18), зроблено висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. 
Встановлено, що пунктом 3.2.2 кредитного договору передбачено право банку вимагати дострокового повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитними коштами у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором, а також у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником та/або поручителем зобов`язань за договорами, які є забезпеченням виконання зобов`язань.
01 квітня 2015 року ПАТ «Банк Форум» на поштові адреси позичальника та поручителя направило вимоги про дострокове виконання зобов`язань з погашення кредитної заборгованості, які останні отримали 10 квітня                    2015 року.
Отже, відповідно до пункту 3.2.2 кредитного договору банком було достроково змінено строк виконання основного зобов`язання, кінцевий строк виконання якого настав 01 квітня 2015 року.
При таких обставинах, встановивши, що позичальник обов`язки за укладеним 17 червня 2008 року кредитним договором № 174/08/26Nv належним чином не виконував, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення на користь ТОВ «ФК «Інвестохілс Веста» заборгованості за вказаним кредитним договором 21 039,96 доларів США, з яких: 19 552,26 долари США - основна заборгованість; 1 487,70 доларів США - заборгованість за простроченими відсотками.
При цьому, змінюючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованості та зменшуючи суму стягнення заборгованості за кредитним договором, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що у банку припинилося право нараховувати відсотки та пеню за невиконання умов кредитного договору № 174/08/26Nv від 26 жовтня 2007 року, оскільки він змінив строк виконання зобов`язань за вказаним договором, надіславши до відповідачів 01 квітня 2015 року вимогу про дострокове виконання зобов`язань.
Посилання заявників на неврахування апеляційним судом висновку експерта колегія суддів відхиляє, оскільки розмір заборгованість за кредитом визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а не висновком експертизи, який оцінюється нарівні з іншими доказами та не має для суду наперед встановленого значення.
Колегія суддів також погоджується із висновками суду апеляційної інстанціїв частині вирішення зустрічних вимог  ОСОБА_1 щодо визнання поруки припиненою з огляду на таке.
Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.
 
За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
 
Частиною першою статті 251 ЦК України передбачено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
 
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).
 
Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку (частина третя статті 254 ЦК України).
 
Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що порука - це строкове зобов`язання, строк поруки відноситься до преклюзивних строків, а тому його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.
 
Договором поруки № 129/26/03 від 17 червня 2008 року не встановлено строк, після настання якого порука припиняється, а тому в цьому випадку підлягають застосуванню положення частини четвертої статті 559 ЦК України (у вказаній редакції), відповідно до якої порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
 
З аналізу положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України (у вказаній редакції)  можна дійти до висновку, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за кредитним договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов`язанням.
Разом з тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань. 
Таких висновків щодо застосування норми частини четвертої статті 559 ЦК України дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18), від 20 червня 2018 року у справі № 758/6863/14-ц (провадження № 14-224цс18).
Встановлено, що пунктом 2.3 кредитного договору № 174/08/26Nv від                     17 червня 2008 рокупередбачено, що позичальник здійснює повернення кредиту частинами щомісячно. 
Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.
Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно
з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.
У справі, яка переглядається, апеляційний суд, установивши, що останній платіж позичальником сплачено 18 серпня 2014 року, а з досудовою вимогою до поручителя банк звернувся 01 квітня 2015 року, дійшов обгрунтовано висновку, що порука є припиненою по платежам, які мали бути сплачені протягом вересня - жовтня 2014 року, а по іншим платежам є чинною, оскільки банк звернувся до суду в межах шестимісячного строку після пред`явлення до поручителя відповідної досудової вимоги.
Доводи заявників на неврахування судами висновків, викладених у постановах Верховного Суду також є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки висновки щодо застосування норм права, які викладені у вказаній постановах, стосуються інших фактичних обставин справи та не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається.
 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку, що рішення місцевого суду (у незміненій апеляційним судом частині) та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться значною мірою до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції (в незміненій апеляційним судом частині) та постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , подані їх представником - адвокатом Сагайдаком Володимиром Васильовичем, залишити без задоволення.
 
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 січня 2020 року в незміненій апеляційним судом частині та постанову Тернопільського апеляційного суду від 28 квітня 2022 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                            Є. В. Коротенко
 
А. Ю. Зайцев
 
М. Ю. Тітов