ПОСТАНОВА 
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
30 березня 2023 року
м. Київ
справа № 161/21432/20
провадження № 51-68км23
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду  (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючої                                      ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання  ОСОБА_4 ,
прокурора                                        ОСОБА_5 ,
захисника - адвоката                  ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого - адвоката ОСОБА_6 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 грудня 2021 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 12 жовтня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019030010000087, за обвинуваченням 
 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та зареєстрованого у 
АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 ,раніше не судимого,
 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).

 
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
1. За вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 грудня 
2021 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 286 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік та покладено обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.
 
2. Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів у кримінальному провадженні. 
 
3. За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.
 
4. Так, ОСОБА_7 07 січня 2019 року близько 20:15, керуючи технічно справним автомобілем «ZX AUTO LANDMARK» (реєстраційний номер НОМЕР_1 ), рухаючись по вул. Гордіюк у м. Луцьку зі сторони пр. Соборності, проявив безпечність та неуважність, неправильно оцінив дорожню обстановку, при зміні напрямку руху та виконанні маневру повороту ліворуч в напрямку вул. Кравчука не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, всупереч вимогам п. п. «б», «д» п. 2.3, п. 10.1, п. 10.4, п. 16.6 Правил дорожнього руху (далі - ПДР) передчасно виїхав на смугу зустрічного руху, не надавши переваги у русі автомобілю, «Chery Tiggo 5»(реєстраційний номерНОМЕР_2 ) під керуванням ОСОБА_8 , який рухався в зустрічному напрямку руху по вул. Гордіюк у напрямку пр. Соборності, в результаті чого відбулось зіткнення вказаних транспортних засобів. Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) пасажир автомобіля «Chery Tiggo 5» ОСОБА_9 , 2009 року народження, отримав середньої тяжкості тілесне ушкодження у вигляді остеоепіфізіолізу (перелому в дитячому та юнацькому віці) обох кісток правого передпліччя в нижній третині без зміщення.
 
5. Волинський апеляційний суд ухвалою від 12 жовтня 2022 року змінив вирок щодо                   ОСОБА_7 , звільнивши засудженого від покарання за ч. 1 ст. 286 КК на підставі ч. 5 ст. 74 КК у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 49 КК. У решті суд апеляційної інстанції залишив вирок місцевого суду без змін.
 
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
6. Захисник засудженого - адвокат ОСОБА_6 у касаційній скарзі, посилаючись на істотне порушення кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (застосування закону, який не підлягав застосуванню), просить скасувати вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 грудня 2021 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 12 жовтня 2022 року щодо ОСОБА_7 та закрити кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) у зв`язку із встановленням відсутності в його діянні складу кримінального правопорушення. Стверджує, що суд першої інстанції не дотримався завдань і загальних засад кримінального провадження, розглянув провадження без сформульованого прокурором обвинувачення, побудував свій вирок на припущеннях і тих обставинах, які викладено в обвинувальному акті, проте які не відповідають фактичним обставинам справи, та обґрунтував його недопустимими доказами. Вважає, що суд першої інстанції усупереч вимогам статей 91, 370, ч. 3 ст. 373, 374 КПК неналежно оцінив докази, витлумачивши їх на користь сторони обвинувачення, і не надав жодної оцінки доказам сторони захисту, чим порушив принципи презумпції невинуватості, законності та забезпечення доведеності вини поза розумним сумнівом. Наголошує, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що до ОСОБА_7 було застосовано неналежну правову процедуру, оскільки з 01 липня 2020 року кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК, віднесено до проступків, тому після цього часу у даному кримінальному провадженні слід було застосовувати правову процедуру щодо кримінальних проступків, чого слідчий не зробив і не передав справу прокурору для визначення органу, який повинен проводити досудове розслідування у формі дізнання, а отже оголошення підозри та складення обвинувального акта було здійснено неуповноваженою особою. Захисник також зазначає, що суд першої інстанції безпідставно визнав допустимими доказами схему ДТП, в якій зазначено недостовірні дані щодо ширини дороги, а також висновок судово-медичної експертизи № 31 від 18 січня 2019 року, оскільки її протокольна частина підписана лише експертом і не містить підписів учасників експертизи, а, крім того, для її проведення експерт використав консультативний висновок спеціаліста, який йому безпосередньо надав потерпілий. Звертає увагу заявник на те, що суд апеляційної інстанції, розглядаючи справу за його апеляційною скаргою, в якій вказувалося, що вирок ґрунтується на припущеннях і недопустимих доказах, усупереч вимогам статей 404, 419 КПКповторно не дослідив і не проаналізував доказів, досліджених місцевим судом не повністю та з порушеннями, не надав їм власної оцінки і не мотивував належним чином свого рішення щодо законності вироку. 
 
Позиції інших учасників судового провадження
 
7. Захисник ОСОБА_6 підтримав свою касаційну скаргу, просив задовольнити її, скасувавши судові рішення та закривши кримінальне провадження щодо              ОСОБА_7 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК. 
 
8. Прокурор ОСОБА_5 вважав касаційну скаргу захисника необґрунтованою, просив залишити її без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 грудня 2021 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 12 жовтня 2022 року щодо ОСОБА_7 - без зміни. 
 
9. Іншим учасникам судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися.
 
Мотиви суду
10. Заслухавши доповідача та виступи учасників судового провадження, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що ця скарга не підлягає задоволенню. 
11. Згідно звимогами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та  процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не  було встановлено в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не  погіршується становище засудженого, виправданого чи особи, стосовно якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного чи  виховного характеру. 
12. Відповідно до частин 1, 2 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 КПК. Можливості скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження ст. 411 КПК чинним кримінальним процесуальним законом не передбачено.
14. Стаття412 КПК визначає істотними такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. 
15. За правилами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення. 
16. З урахуванням вищезазначених вимог закону, вирішуючи питання щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судових рішень, Суд виходить з установлених фактичних обставин, викладених у цих судових рішеннях. 
17. У касаційній скарзі захисник, крім іншого, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить дати доказам іншу оцінку, ніж та, яку дали суди попередніх інстанцій, тоді як перевірку цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесено.
18. У кримінальному провадженні встановлено, що 07 січня 2019 року ОСОБА_7 у м. Луцьку, керуючи технічно справним автомобілем «ZX AUTO LANDMARK», усупереч вимогам п. п. «б», «д» п. 2.3, п. 10.1, п. 10.4, п. 16.6 ПДР проявив безпечність та неуважність, неправильно оцінив дорожню обстановку, при зміні напрямку руху та виконанні маневру повороту ліворуч, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, передчасно виїхав на смугу зустрічного руху, не надавши переваги у русі автомобілю «Chery Tiggo 5» під керуванням ОСОБА_8 , який рухався в зустрічному напрямку, унаслідок чого відбулося зіткнення вказаних транспортних засобів, а малолітній пасажир автомобіля «CheryTiggo 5» ОСОБА_9 отримав середньої тяжкості тілесне ушкодження.
19. Такий висновок, з яким правильно погодилася й апеляційна інстанція, суд обґрунтував належними, допустимими та достовірними доказами, які було розглянуто в судовому засіданні й оцінено в їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку згідно з вимогами ст. 94 КПК.  
20. Так, визнаючи ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, суд послався у вироку на показанняв судовому засіданні неповнолітнього потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_8 і ОСОБА_10 , які зводилися до того, що в день події, коли вони сім`єю їхали автомобілем по вул. Гордіюк у м. Луцьку у своїй смузі руху, автомобіль під керуванням ОСОБА_7 , який їхав назустріч, почав здійснювати поворот вліво у напрямку 
вул. Кравчука, внаслідок чого відбулося зіткнення автомобілів, у результаті ДТП всі вони отримали різні за ступенем тяжкості травми: ОСОБА_11 - перелом руки, ОСОБА_12 - травму голови, а ОСОБА_10 - травму колін. 
21. Суд обґрунтовано визнав зазначені показання потерпілого та свідків достовірними, оскільки вони знайшли підтвердження сукупністю інших доказів у справі: даними протоколу огляду місця ДТП і схемою до нього, даними висновку судово-медичної експертизи № 31 від 18 січня 2019 року про виявлення у потерпілого ОСОБА_9 перелому обох кісток правого передпліччя в нижній третині без зміщення, що відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я; даними судової транспортно-трасологічної експертизи № 8037 від 20 лютого 2019 року про те, що місцем зіткнення автомобілів  була права смуга проїзної частини дороги, в якій їхав автомобіль «Chery Tiggo 5»; даними судової інженерно-транспортної № 8713 від 19 листопада 2020 рокупро те, що невідповідність дій водія автомобіля «ZX AUTO LANDMARK» - обвинуваченого ОСОБА_7 вимогам п. 16.6 ПДР знаходиться в причинному зв`язку з виникненням ДТП, а водій автомобіля «Chery Tiggo 5» ОСОБА_8 при дотриманні вимог ПДР не мав технічної можливості уникнути ДТП.
22. Зазначені докази в їхній сукупності вказують на наявність у діях  ОСОБА_7 ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1ст. 286 КК. 
23. Доводи, наведені в касаційній скарзі захисника, про те, що суд першої інстанції всупереч вимогам закону призначив до розгляду кримінальне провадження, в якому обвинувальний акт не містив формулювання обвинувачення, не знайшли свого підтвердження.
24. Як видно з матеріалів справи, обвинувальний акт щодо  ОСОБА_7 , який було складено слідчим і затверджено прокурором 19 грудня 2020 року, містить відомості, передбачені пунктами 1-9 ч. 2 ст. 291 КПК, зокрема: виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення ч. 1 ст. 286 КК і формулювання обвинувачення, що саме грубе порушення ОСОБА_7 сукупних вимог п. п. «б», «д» п. 2.3, п. 10.1, п. 10.4, п. 16.6 ПДР є причиною та умовою виникнення події цієї ДТП, що спричинило малолітньому потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.
25. Про офіційне доведення до відома ОСОБА_7 фактичних та юридичних підстав пред`явленого відповідно до обвинувального акта обвинувачення свідчить його розписка про отримання ним копії обвинувального акта і реєстру матеріалів досудового розслідування (т. 1, а. с. 10).
26. Також із матеріалів справи вбачається, що після оголошення в судовому засіданні прокурором обвинувального акта  ОСОБА_7 підтвердив зрозумілість пред`явленого обвинувачення. І саме від такого обвинувачення він за допомогою адвоката ОСОБА_6 захищався у суді. 
27. Твердження сторони захисту про те, що досудове розслідування у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 повинен був здійснювати підрозділ дізнання, оскільки з 01 липня 2020 року кримінальне правопорушення, передбачене  ч. 1  ст. 286 КК, віднесено до проступків, тому після цього часу в зазначеному кримінальному провадженні слід було застосовувати правову процедуру щодо кримінальних проступків, є хибним.
28. За правилами ч. 1 п. 4 ст. 3 КПК дізнання є формою досудового розслідування, в якій здійснюється розслідування кримінальних проступків.
29. Згідно зі ст. 12 КК інкриміноване ОСОБА_7 кримінальне правопорушення станом на час його вчинення - 07 січня 2019 року, відносилось до категорії злочинів невеликої тяжкості.
30. Як визначено ч. 1 ст. 216 КПК, слідчі органів Національної поліції здійснюють досудове розслідування кримінальних правопорушень, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, крім тих, які віднесені до підслідності інших органів досудового розслідування. Оскільки за правилами ч. 1 п. 4-1 ст. 3 КПК дізнавач здійснює досудове розслідування кримінальних проступків, відповідно до вимог процесуального закону у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 досудове слідство здійснював слідчий органу Національної поліції.
31. Також колегія суддів не може погодитися з доводами скарги адвоката про недопустимість як доказу висновку судово-медичної експертизи № 31 через відсутність ухвали слідчого судді на здійснення тимчасового доступу до медичної документації з наступних підстав.
32. Однією із засад кримінального провадження, закріпленої у п. 15 ч. 1 ст. 7 КПК,є змагальність сторін та свобода в поданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. 
33. Відповідно до положень частин 1-3 ст. 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання сторонами їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, встановленими цим Кодексом, і вони мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав. Натомість суд,  зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав івиконання процесуальних обов`язків.
34. На підставі статей 3, 56 КПК потерпілий має право подавати докази не тільки суду, але й і слідчому. Крім того, за правилами ч. 2 ст. 84 вказаного Кодексу показання потерпілого є процесуальним джерелом доказу.
35. Отже, виходячи із законодавчих норм, потерпілий наділений правом безпосередньо надавати слідчому медичні документи на підтвердження фактів, які стосуються завданої злочином шкоди його здоров`ю, а слідчий зобов`язаний прийняти ці документи для виконання завдань кримінального провадження та з`ясування всіх обставин, що згідно зі ст. 91 КПК належать до предмета доказування, у тому числі шляхом призначення судово-медичної експертизи за медичною карткою, отриманою від указаної сторони. У такому випадку разом із відповідною постановою слідчий скеровує до експертної установи медичну документацію, яка є об`єктом експертного дослідження. За інших обставин, тобто якщо потерпілий не згоден надати наявні в його розпорядженні необхідні документи, для отримання дозволу на тимчасовий доступ до них слідчий, застосовуючи заходи забезпечення кримінального провадження, звертається до суду за правилами глави 15 розділу IIКПК.       
36. В обвинувальному акті є посилання на висновок судово-медичної експертизи            № 31 та його короткий зміст.
37. У матеріалах кримінального провадження є клопотання слідчого від 08 січня 
2019 року про призначення судово-медичної експертизи щодо ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ухвала слідчого судді від 10 січня 
2019 року про призначення такої експертизи, а також сам висновок судово-медичної експертизи № 31 від 18 січня 2019 року (т. 1, а. с. 134, 135, 136).
38. За правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду від 27 січня 2020 року (справа 
№ 754/14281/17, провадження № 51-218кмо19), відсутність у матеріалах кримінального провадження медичних документів, на підставі яких сформовано висновок експерта, невідкриття цих документів стороні захисту на стадії виконання 
ст. 290 КПК не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в аспекті ст. 412 вказаного Кодексу, автоматично не тягне за собою визнання експертного дослідження недопустимим доказом й скасування на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК судових рішень, якщо зазначені документи було отримано у визначеному законом порядку, і згадана сторона не клопотала про надання доступу до медичних документів або при здійсненні судового чи апеляційного провадження їй було забезпечено можливість реалізувати право на ознайомлення з такими документами.
39. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 242 КПК призначення експертизи  для встановлення ступеня тяжкості та характеру тілесних ушкоджень є обов`язковим.
40. Якщо стороною обвинувачення використано висновок експерта на підтвердження винуватості особи, саме цей висновок з детальним аналізом медичної документації має бути відкритий стороні захисту при виконанні вимог ст. 290 КПК. Водночас захист не позбавлений процесуальної можливості за необхідності клопотати про надання доступу до матеріалів, які досліджував експерт. За відсутності такого клопотання, з урахуванням ст. 22 вказаного Кодексу слід розуміти, що сторона захисту, самостійно обстоюючи свою правову позицію, не вважала за доцільне скористатися на згаданій стадії провадження правом на відкриття їй також і  медичної документації.  
41. Таким чином, у наведеній ситуації, зважаючи на статті 22, 290, 412 КПК у їх взаємозв`язку, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону було б невідкриття слідчими органами стороні захисту саме висновку експерта, що могло потягнути за собою визнання його недопустимим доказом на підставі ст. 87 зазначеного Кодексу. Разом із цим, добровільна мовчазна відмова сторони захисту від реалізації права заявляти клопотання про надання на стадії виконання ст. 290 КПК доступу до документів, які досліджував експерт, автоматично не ставить під сумнів допустимість висновку цього експерта. Більш того, таке право може бути реалізовано під час судового чи апеляційного розгляду кримінального провадження, що не суперечить меті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
42. Як видно з матеріалів провадження, стороні захисту у порядку ст. 290 КПК було надано можливість ознайомитися з усіма матеріалами досудового розслідування, у тому числі з висновком судово-медичної експертизи № 31 від 18 січня 2019 року з детальним аналізом медичної документації, при цьому сторона захисту не клопотала про надання їй доступу до медичної документації та рентгензнимку, на підставі яких було сформовано висновок цієї експертизи.
43. Також є неспроможними доводи сторони захисту про недопустимість як доказу вищевказаного висновку судово-медичної експертизи через відсутність в її протокольній частині підписів учасників експертизи, оскільки такі не передбачено діючим законодавством.
44. Ухвала апеляційного суду є рішенням суду вищого рівня стосовно законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції, яке перевіряється в апеляційному порядку, і повинна відповідати вимогам статей 370, 419 КПК. 
45. Як убачається з матеріалів провадження, суд апеляційної інстанції, постановляючи ухвалу стосовно ОСОБА_7 та приймаючи рішення про його звільнення від відбування покарання, дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.
46. Здійснюючи перегляд кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора, який просив звільнити ОСОБА_7 від призначеного йому судом першої інстанції покарання у зв`язку із закінченням строків давності, та апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_6 , в якій йшлося про однобічність, неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, істотне порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, покладення ним в основу рішення недопустимих і неналежних доказів, і містилося прохання про скасування вироку та закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_7 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, суд апеляційної інстанції проаналізував установлені судом першої інстанції фактичні обставини і зазначив, що місцевий суд, дослідивши, перевіривши та проаналізувавши в судовому засіданні всі докази в сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.
47. При цьому апеляційний суд у цілому виконав вимоги ст. 419 КПК щодо змісту ухвали, зазначивши в її мотивувальній частині, крім іншого, мотиви, з яких виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався, та вказавши, в якій частині і чому саме вирок підлягає зміні. 
48. За правилами п. 2 ч. 1 ст. 49 КК в редакції Закону, яка діяла на час вчинення                      ОСОБА_7 кримінального правопорушення, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі. Чинною редакцією п. 2 ч. 1 ст. 49 КК передбачено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до набрання вироком законної сили минули три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років. 
49. Відповідно до ч. 1 ст. 285 КПК особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.
 
50. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК у разі звільнення особи від кримінальної відповідальності суд закриває кримінальне провадження. За правилами ч. 8 вказаної статті, закриття кримінального провадження на підставі, передбаченій п. 1 ч. 2 цієї ж статті, не допускається лише у випадку, коли підозрюваний, обвинувачений проти цього заперечує. У цьому разі розгляд кримінального провадження продовжується в загальному порядку.
 
51. Положеннями ч. 4 ст. 286 КПК визначено, що в разі, якщо під час судового розгляду сторона у кримінальному провадженні звернеться до суду з клопотаннямпро звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання. Ця норма, як і положення ст. 49 КК є імперативними нормами, які передбачають не право суду, а його обов`язок розглянути відповідне питання.
 
52. Частиною 5 ст. 74 КК передбачено можливість звільнення особи за вироком суду від покарання у зв`язку із закінченням строків давності без виконання будь-яких додаткових умов (без звернення до суду з клопотанням).
53. Ураховуючи, що апеляційний суд за наслідками розгляду провадження погодився з правильністю рішення суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК (у редакції Закону                       № 586-VI від 24.09.2008 року), яке відповідно до ст. 12 КК (у редакції Закону № 4025-VI від 15.11.2011 року) є злочином невеликої тяжкості, а відповідно до чинної ст. 12 КК віднесено до нетяжких злочинів, та з дня вчинення цього правопорушення 07 січня 2019 року на час розгляду справи апеляційним судом минуло 3 роки, а отже сплинули строки давності притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності, водночас, не маючи згоди обвинуваченого на звільнення від кримінальної відповідальності, він ухвалив законне та обґрунтоване рішення про зміну вироку, звільнивши засудженого від покарання за ч. 1 ст. 286 КК на підставі ч. 5 ст. 74 КК у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 49 КК.
 
54. Що стосується доводів заявника про те, що суд апеляційної інстанції не дослідив доказів, про повторне дослідження яких просила сторона захисту, вони також не є обґрунтованими.  
 
55. У контексті положень ч. 3 ст. 404 КПК при апеляційному перегляді у суду не виникає обов`язку досліджувати всю сукупність доказів із дотриманням засади безпосередності, якщо він по-новому (інакше) не тлумачить доказів, оцінених у суді першої інстанції. У ч. 2 ст. 23 КПК зазначено, що не можуть бути визнані доказами відомості, які містяться в показаннях, речах і документах, що не були предметом безпосереднього дослідження суду. Але у разі, коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, то суду апеляційної інстанції немає потреби знову досліджувати ці ж докази в тому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції. 
 
56. Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції щодо допустимості, належності й достатності доказів, які були предметом ретельного дослідження, у зв`язку з чим повторне дослідження вже встановлених обставин не було потрібно, а захисник не довів протилежного.
 
57. Переконливих аргументів, які б ставили під сумнів наведені висновки апеляційного суду, касаційна скарга не містить.
 
58. Верховний Суд не має підстав вважати, що апеляційний суд допустив таке порушення вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
 
59. З огляду на викладене касаційна скарга захисника засудженого - адвоката                    ОСОБА_6 не підлягає задоволенню.
 
Тому, керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
 
ухвалив:
 
Касаційну скаргу захисника засудженого - адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 грудня 2021 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 12 жовтня 2022 року стосовно ОСОБА_7 - без зміни.
 
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

 
ОСОБА_1                              ОСОБА_2                             ОСОБА_3