ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

30 березня 2023 року 	м. Дніпро	справа № 280/3770/22	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Юрко І.В., суддів:  Чабаненко С.В., Чумака С.Ю., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1   на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14 листопада 2022 року в адміністративній справі №280/3770/22 (головуючий суддя першої інстанції – Чернова Ж.М.) за позовом   Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія»  до  ОСОБА_1   про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі,-

В С Т А Н О В И В :
Позивач 22.06.2022 року (через підсистему «Електронний суд») звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з відповідача витрати, пов`язані з утриманням у вищому навчальному закладі в  розмірі 271757,09 грн..
В обґрунтування позову зазначено, що відповідач відрахований з навчання наказом ректора Інституту від 09.12.2021 року №1926 за академічну неуспішність та виключений зі списків особового складу наказом начальника Інституту від 17.12.2021 року №246. Зазначеним наказом відповідачу було оголошено суму до відшкодування за час навчання в Інституті в розмірі 271757,09 грн. та надано 30 календарних днів для добровільного відшкодування витрат, пов`язаних з навчанням. Однак відповідач не погодився із сумою та відмовився від добровільного відшкодування Міністерству оборони України в особі Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» витрат, пов`язаних з навчанням у вищому навчальному закладі, що зумовило позивача звернутися до суду з даним позовом.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 14 листопада 2022 року адміністративний позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» витрати, пов`язані з утриманням у вищому навчальному закладі у сумі 271757,09 грн..

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції прийнято необґрунтовано, з порушеннями норм матеріального та процесуального права. Вказує, що позивачем пропущено місячний строк звернення до суду з даним позовом. Скаржник зазначає, що кошти у якості оплати часу служби військовослужбовця не є витратами на навчання, а належать до видатків у сфері соціального забезпечення військовослужбовця, а відтак, виплачене грошове забезпечення за реальний пройдений період військової служби не підлягає поверненню. Оскільки грошове забезпечення виплачувалось відповідачу добровільно як засіб для існування, а отже платіж прирівнюється до заробітної плати, скаржник вважає, що підстави для його стягнення відсутні. Зазначає, що ані Законом України  «Про військовий обов`язок і військову службу», ані Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ані будь-яким іншим Законом України не встановлено обмежень права особи на отримання грошового забезпечення, як оплати часу за проходження військової служби та можливості його зворотного повернення. Крім того, скаржник вказує, що позивач - Інститут Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» не є належним позивачем у спірних правовідносинах, оскільки відповідно до п.2 Порядку №964 витрати відшкодовуються Міноборони, МВС, Адміністрації Держприкордонслужби, Управлінню державної охорони, СБУ, Службі зовнішньої розвідки, Держспецтрансслужбі, а будь-яких претензій чи вимог від Міноборони України на адресу відповідача не надходило.
Позивач подав суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на  скаргу, встановила наступне.
Позивач - Інститут Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» (код ЄДРПОУ 26614030) є державним військовим навчальним закладом в підпорядкуванні Міністерства оборони України, який в даних правовідносинах реалізує надані йому_повноваження.
Відповідач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Згідно з витягом із Наказу ректора Національного університету «Одеська морська академія» № 1162 від 17.07.2019 року  відповідач ОСОБА_1 зарахований на навчання до Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» на 1-й курс за денною формою навчання на 2019-2020 навчальний рік за ступенем вищої освіти бакалавра за державним замовленням для Збройних сил України. Спеціальність підготовки: 254 Забезпечення військ (сил). Спеціалізація: морально психологічне забезпечення у підрозділах, на кораблях (за видами збройних сил) (а.с. 17).
Між Міністерством оборони України в особі начальника Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» та ОСОБА_1 укладено контракт про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах України курсантами вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти (а.с. 19-20).
Відповідно до абзацу 5 п.1 Контракту  курсант матрос ОСОБА_1 зобов`язаний відшкодувати Міністерству оборони України витрати, пов`язані з утриманням у вищому військовому навчальному закладі, військовому навчальному підрозділі закладу вищої освіти, в якому проходить військову службу (навчання), в разі дострокового розірвання Контракту через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість чи відмови від подальшого проходження військової служби після закінчення вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти, визначених частиною десятою статті 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Згідно з Наказом ректора Інституту №1926 від 09.12.2021 року  матроса ОСОБА_1 курсанта 2 курсу денної форми навчання на 2020-2021 навчальний рік Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» за освітньо-кваліфікаційним рівнем «бакалавр» за державним замовленням Збройних Сил України  відраховано за академічну неуспішність (а.с. 21).
Наказом т.в.о. начальника Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» №33-РС від 15.12.2021 року, вiдповiдно до пунктів 36, 227 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, п.2 ч.5ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з відповідачем достроково розірвано контракт про навчання через систематичне невиконання умов контракту та звільнено з військової служби у запас за підпунктом «ж» (у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем) (а.с. 22).
Наказом №246 від 17.12.2021 року матроса ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу інституту та всіх видів забезпечення. Оголошено суму до відшкодування за час навчання в Інституті Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» у розмірі 271757 гривень 09 копійок (грошове забезпечення 254082 гривень 28 копійки, продовольче забезпечення 407 гривень 10 копійок, речове забезпечення 17165 гривень 73 копійки, забезпечення тимчасового розміщення (проживання) за час навчання 89 гривень 16 копійок, медичне забезпечення (санаторно-курортним лікуванням не забезпечувалась) 12 гривень 82 копійки. Надано відповідачу строк у 30 календарних днів для добровільного відшкодування витрат, які пов`язані з навчанням (а.с. 23).
Відповідач був ознайомлений із розрахунком витрат на утримання в університеті під час навчання, про що свідчить його особистий підпис у Повідомленні від 17.12.2021 року (а.с. 24).
За відсутності оплати відповідачем зазначених у повідомленні сум в добровільному  порядку, позивач звернувся з даним позовом  до  суду.

          Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки відповідача відраховано від подальшого навчання у зв`язку з розірванням контракту через систематичне невиконання умов контракту, та враховуючи обізнаність останнього під час підписання контракту про необхідність відшкодування витрат, то у ОСОБА_1 наявний обов`язок по відшкодуванню витрат, пов`язаних із його утриманням під час навчання в Інституті у розмірі 271757,09 грн.. Суд першої інстанції зазначив, що проставлений підпис відповідача у вказаному контракті свідчить про ознайомлення з цим  контрактом  та  його  умовами, про обов`язок відшкодування таких витрат у разі виникнення вищевказаних обставин. Оскільки наявність заборгованості та її розмір відповідач не спростував, доказів добровільного відшкодування в повному обсязі витрат, пов`язаних з утриманням його в Інституті суду не подав, чим фактично не заперечував суму, стягнення якої є предметом спору в даній справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що вказані позовні вимоги є правомірними.     
 
Суд апеляційної інстанції частково погоджується з таким висновками  суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією  та законами України.
Статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України» від 06.12.1991  року №1934-XII (далі по тексту - Закон №1934-XII) визначено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України. Організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій.
Згідно статті 15 Закону №1934-XII фінансування Збройних Сил України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Приписами частини 6 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що одним із видів військової служби є військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки.
Відповідно до пункту 3 частини 1статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» початком проходження військової служби вважається день призначення на посаду курсанта вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу - для громадян, які не проходили військову службу, та військовозобов`язаних.
Згідно із частиною 3 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Стаття 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначає порядок підготовки громадян України для проходження військової служби на посадах осіб рядового, сержантського і старшинського та офіцерського складу.
Відповідно до частини 1 статті 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» підготовка громадян України для проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу проводиться у вищих військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів. У них здійснюється навчання курсантів, слухачів, студентів, ад`юнктів і докторантів. Підготовка громадян України, прийнятих на військову службу за контрактом, може здійснюватися у вищих військових навчальних закладах, навчальних частинах (центрах), військових частинах шляхом навчання на спеціальних курсах підготовки. Порядок та умови направлення, проходження військової служби громадянами України під час такої підготовки визначаються положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Згідно з частиною 5 статті 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з громадянами України - курсантами вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу укладається контракт про проходження військової служби (навчання) на строки, передбачені абзацом четвертим частини другої статті 23 цього Закону. Контракт про проходження військової служби на посадах осіб сержантського і старшинського або офіцерського складу після закінчення навчання укладається між громадянином та державою, від імені якої виступає уповноважений орган військового управління Збройних Сил України або іншого військового формування, для потреб якого він проходить підготовку, на строк, передбачений абзацами третім і шостим частини другої статті 23 цього Закону.
Згідно з п.п.«ж» п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем.
Положеннями частини 10 статті 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що курсанти в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість, систематичне невиконання умов контракту військовослужбовцем, невиконання освітньої програми (індивідуального навчального плану - за його наявності) та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення закладу вищої освіти, а також особи офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років (десяти років - для осіб офіцерського складу, які оволоділи спеціальностями льотного складу авіації) після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу закладу вищої освіти відповідно до підпунктів «д», «е», «є», «з», «и» пункту 1 та підпунктів «д», «е», «є», «ж», «з» пункту 2 частини п`ятої статті 26 цього Закону, відшкодовують Міністерству оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці заклади освіти, витрати, пов`язані з їх утриманням у закладі вищої освіти, відповідно до порядку і умов, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється у судовому порядку.
На виконання зазначеної норми постановою Кабінету Міністрів України від                             12 липня 2006 року №964 затверджений Порядок №964, згідно з п.3, 4 якого відшкодування здійснюється у розмірі фактичних витрат, пов`язаних, зокрема з: 
- грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням; 
- оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв. 
Розрахунок фактичних витрат здійснюється вищим навчальним закладом згідно з нормами утримання курсантів.
Пунктом 5 Порядку №964 визначено, що витрати відшкодовуються у повному розмірі: курсантами, які вислужили встановлений законодавством строк строкової військової служби до вступу у заклад вищої освіти, курсантами жіночої статі - за весь період навчання. Витрати відшкодовуються у розмірі різниці сум витрат з утримання курсантів і витрат з утримання військовослужбовців строкової служби за відповідною військово-обліковою спеціальністю курсантами, які навчалися менше встановлених законодавством строків строкової військової служби, - за весь період навчання.
Відповідно до пунктів 7-8 Порядку №964 у разі відмови курсанта добровільно відшкодувати витрати, стягнення їх сум здійснюється у судовому порядку, а сума відшкодованих витрат зараховується до спеціального фонду державного бюджету і використовується відповідно до кошторису Міноборони, МВС, Адміністрації Держприкордонслужби, Управління державної охорони, СБУ, Служби зовнішньої розвідки та Держспецтрансслужби.
Порядок розрахунку витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах, затверджений наказом Міністерства оборони України, Міністерства фінансів України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства транспорту та зв`язку України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Управління державної охорони України, Служби безпеки України від 16 липня 2007 року №419/831/240/605/537/219/534 (далі по тексту - Порядок розрахунку витрат).
Відповідно до пункту 2.1 Порядку розрахунку витрат відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у вищому навчальному закладі, а саме витрат, окрім іншого, на грошове забезпечення, продовольче забезпечення, медичне забезпечення та оплату комунальних послуг та спожитих енергоносіїв.
Згідно із пунктом 2.1.1 Порядку розрахунку витрат витратами на грошове забезпечення є отримане курсантом щомісячне грошове забезпечення за весь період навчання, яке визначається з посадового окладу та додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу та надбавки), передбачених чинним законодавством для цієї категорії військовослужбовців. Фактичні дані беруться з розрахункових відомостей та інших передбачених документів, що підтверджують виплату щомісячного грошового забезпечення курсанту.
Відповідно до пункту 2.1.2 Порядку розрахунку витрат витратами на продовольче забезпечення є витрати, пов`язані із забезпеченням курсанта продовольством згідно з нормами харчування.
За змістом пункту 2.1.4 Порядку розрахунку витрат витратами на медичне забезпечення є витрати, пов`язані з наданням медичної допомоги, у тому числі стоматологічної, безпосередньо у ВНЗ, та вартість лікування у військових госпіталях.
Приписами пункту 2.1.5 Порядку розрахунку витрат визначено, що витрати на перевезення до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та назад визначаються виходячи з фактичних витрат, пов`язаних з оплатою транспортних послуг (вартість квитків, зборів та платежів, постільної білизни тощо).
Відповідно до пункту 2.1.6 Порядку розрахунку витрат до спожитих курсантом ВНЗ комунальних послуг та енергоносіїв належать тепло, гаряча та холодна вода, водовідведення та електроенергія.
Відповідно до пункту 2.3 Порядку розрахунку витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах, у разі дострокового розірвання контракту відповідні служби (підрозділи) забезпечення навчального процесу здійснюють остаточний розрахунок фактичних витрат за відповідними видами забезпечення, складають довідки-розрахунки та подають їх до кадрового підрозділу ВНЗ. Період навчання, за який здійснюється відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням, визначається з дня зарахування по день виключення курсанта зі списків особового складу ВНЗ. У наказі про звільнення курсанта сума відшкодування відображається узагальнено та вноситься до книги обліку нестач ВНЗ.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, зазначив, що особа, будучи обізнаною під час підписання контракту про необхідність відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням в військовому навчальному закладі у разі дострокового розірвання контракту, зобов`язана відшкодувати зазначену у Довідці-розрахунку суму коштів, що не сплачена у добровільному порядку. 
Суд першої інстанції, аналізуючи зазначені вище норми, також дійшов висновку,         що грошове забезпечення ОСОБА_1 входить до складу витрат, пов`язаних з його утриманням у вищому навчальному закладі.
З цього приводу колегія суддів зазначає про таке.
Згідно з частини 1 статті 2 Закону №2232 військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я  і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності
Відповідно до частини 6 статті 2 Закону №2232 навчання курсантів вищих військових навчальних закладів є видом військової служби.
Положенням частини 1 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі по тексту - Закон №2211) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно з частиною 3 статі 9 вказаного Закону грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. 
Отже, грошове забезпечення військовослужбовця за своєю правовою природою є винагородою за державну службу особливого характеру, і виплата грошового забезпечення є мінімальною державною гарантією в оплаті праці (професійної діяльності), гарантією соціального захисту військовослужбовця, а не видом утримання військовослужбовця,                   як зазначено в Порядку №64.
У зв`язку з цим апеляційний суд вважає, що віднесення в Порядку №964 грошового забезпечення до одного з видів утримання військовослужбовця суперечить наведеним вище приписам чинного законодавства.
Крім того, відповідно до частини 4 статті 9 Закону №2011 грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
На виконання цієї норми наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року №260 затверджений Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, за приписами  п. 13 якого грошове забезпечення, виплачене в розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України, які діяли на дату виплати, поверненню не підлягає, крім випадків повернення сум грошової допомоги (при звільненні з військової служби) у разі скасування наказу відповідного командира про звільнення військовослужбовця з військової служби відповідно до чинного законодавства України.
Отже, по суті Порядки №260 та №694 по різному регулюють спірні правовідносини щодо обов`язку повернення військовослужбовцем виплаченого йому грошового забезпечення, а відповідно і щодо можливості стягнення з військовослужбовця такого грошового забезпечення.
З цього приводу Велика Палата Верховного Суду у постановах від 19 лютого 2020 року у справі №520/15025/16-а та від 03 листопада 2021 року у справі №360/3611/20 сформулювала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві                    органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Такий висновок Велика Палата Верховного Суду сформулювала з огляду на те, що суперечливе і неоднозначне регулювання спірних відносин порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України»).
Отже, враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів зазначає, що у даній справі застосуванню підлягають саме норми Порядку №260, а не Порядку №964, а тому виплачене позивачу за час навчання грошове забезпечення відшкодуванню не підлягає.
За таких обставин, враховуючи наведені норми законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції в частині стягнення з відповідача грошового забезпечення у розмірі 254082,28 грн. неправильно застосовані норми матеріального права та порушені норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цій частині, у зв`язку з чим, відповідно до статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - частковому скасуванню в цій частині з прийняттям нового рішення в зазначеній частині про відмову в задоволенні позовних  вимог.
В іншій частині рішення суду першої інстанції прийнято з додержанням норм матеріального і процесуального права і відповідно до ст.316 КАС України підлягає залишенню без змін. 
Посилання відповідача в апеляційній скарзі на пропущення позивачем строку  звернення до суду з даним позовом, судом апеляційної інстанції не приймається  до  уваги з огляду на таке.
Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 14 листопада 2022 року у задоволенні клопотання відповідача про залишення позову без розгляду відмовлено.
Суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції,  викладеними у вказаній ухвалі та не вбачає підстав для залишення адміністративного  позову без  розгляду.
Оскільки дана справа розглянута судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини 1 статті 310 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного провадження та не відноситься до справ, передбачених частиною 4 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

 П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1   на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14 листопада 2022 року в адміністративній справі №280/3770/22 задовольнити частково.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14 листопада 2022 року в адміністративній справі №280/3770/22 в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» грошового забезпечення у розмірі 254  082 (двісті п`ятдесят чотири тисячі вісімдесят дві) гривні 28 копійок скасувати та в цій частині позовних вимог відмовити.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
                    Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена  в  касаційному  порядку, крім  випадків,  передбачених  пунктом 2 частини 5 статті  328  КАС  України.

Головуючий - суддя                                                                      І.В. Юрко 

                               суддя                                                                      С.В. Чабаненко 

                               суддя                                                                      С.Ю. Чумак