ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2023 р.	Справа № 553/2075/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Курило Л.В.,
Суддів: Бегунца А.О. ,  Рєзнікової С.С. ,
за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Полтавської митниці Державної митної служби України на рішення Ленінського районного суду м. Полтава від 19.10.2022, головуючий суддя І інстанції: Тимчук Р.І., вул. Пролетарська, 37, м. Полтава, Полтавська, 36022, повний текст складено 19.10.22 року по справі № 553/2075/21
          за позовом           ОСОБА_1  
          до          Полтавської митниці Державної митної служби України                  
          про порушення митних правил,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивачка, ОСОБА_1 ) звернулась до Ленінського районного суду м. Полтава з позовом до Дніпровської митниці  Державної митної служби України (далі - відповідач), у якому просила суд:
- визнати протиправною та скасувати постанову Дніпровської митниці Держмитслужби   від 17.06.2021 року у справі про порушення митних правил №0161/11000/21, якою ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності, передбаченої ст.485 МК України та закрити провадження у справі;
- стягнути на користь позивачки витрати по сплаті судового збору у розмірі 908 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 19 000 грн.
В обгрунтування позову зазначила, що 27.07.2021 року позивачка дізналась, що у Подільському ВДВС у м. Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) відкрито виконавче провадження в рамках якого накладено арешт на всі її банківські рахунки та отримала копію Постанови Дніпровської митниці Держмитслужби в справі про порушення митних правил №0161/11000/21 від 17.06.2021р., на підставі якої відкрито виконавче провадження. В цей же день вона звернулась до Полтавської митниці, де отримала копію протоколу про порушення митних правил №0161/11000/21. Вважає, що Постанова Дніпровської митниці Держмитслужби в справі про порушення митних правил №0161/11000/21 від 17.06.2021 року, якою громадянку ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні порушення митних правил, передбачених ст. 485 МК України та накладено штраф в розмірі 300% несплаченої суми митних платежів на суму 2 124 740, 01 коп. є протиправною та такою, що винесена з грубим порушенням чинного законодавства України.
Зазначає, що її не було повідомлено про розгляд справи, що обмежило її у здійсненні прав, передбачених ст.498 МК України; відповідач порушив строки розгляду справи, визначені ст.525 МК України; позивачка не є суб`єктом правопорушення, оскільки не ввозила транспортний засіб, не була декларантом і відповідно не є особою, відповідальною за дотримання режиму тимчасового ввезення; відповідачем було неправомірно визначено розмір штрафу на підставі службової записки митного поста. Також повідомила про здійснення митного оформлення транспортного засобу, з посиланням на вказану обставину, як на підставу для звільнення від адміністративної відповідальності, передбаченої ст.485 МК України.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 18.10.2021 року замінено відповідача у справі Дніпровську митницю Державної фіскальної служби України на Полтавську митницю Державної митної служби.
Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави позовні вимоги задоволено.
Визнано протиправною та скасовано Постанову Дніпровської митниці Державної митної служби України у справі про порушення митних правил №0161/11000/21 від 17.06.2021р., якою ОСОБА_2 притягнуто до відповідальності за ст. 485 Митного Кодексу України, справу про порушення митних правил №0161/11000/21 за ст. 485 МК України відносно ОСОБА_2 - закрито.
Стягнуто з Полтавської митниці Державної митної служби України за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в загальному розмірі 19908 грн.
Не погодившись з вказаним висновком суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить рішення Ленінського районного суду м. Полтави скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає, що до Дніпровської митниці надійшов лист Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції в Полтавській області відповідно до якого проводились перевірочні заходи використання ОСОБА_3 на митній території транспортного засобу «MERCEDES-BENZ CLK320» р/н НОМЕР_1 (LT), кузов № НОМЕР_2 , за результатами яких з`ясовано, що згідно з базою даних АСМО "Інспектор" вказаний автомобіль 12.02.2018 року в митному режимі "транзит" ввіз ОСОБА_4 . Також цим листом повідомлено про факт використання ОСОБА_3 вказаного транспортного засобу з іноземною реєстрацією не маючи при собі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та керування транспортним засобом, що перебуває в міжнародному русі без розпізнавального знаку країни, в якій його зареєстровано. Відносно водія ОСОБА_3 винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст. 126 КУпАІІ, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 грн. Відповідно до службової записки митного поста «Полтава» Дніпровської митниці Держмитслужби загальна сума несплачених митних платежів становить 708 246,67 грн, тому Дніпровською митницею Держмитслужби складено протокол про порушення митних правил відносно позивачки за ознаками правопорушення, передбаченого ст. 485 МК України. Митна вартість правомірно була визначена відповідачем на підставі ст.60 МК України за подібними товарами, а здійснення митного оформлення після винесення постанови не звільняє позивачку від відповідальності.
Дніпровською митницею Держмитслужби вживались заходи щодо встановлення особи ОСОБА_2 та адреси її проживання, про що свідчить копія листа ГУ ДПС у Полтавській області, де зазначена адреса позивачки: АДРЕСА_1 та прізвище особи: ОСОБА_5 . Позивачка не повідомила працівникам поліції про зміну прізвища та не надала копію свідоцтва про розлучення із вірно вказаним прізвищем. В зв`язку з цим постанова поліції  та постанова митниці була винесена відносно ОСОБА_3 , а не ОСОБА_1 . Лист Дніпровської митниці Держмитслужби  разом з протоколом був направлений рекомендованим поштовим відправленням  за адресою позивачки: АДРЕСА_1 , що є доказом вжиття з боку Полтавської митниці належних заходів щодо забезпечення гр. ОСОБА_6 її права на захист та прийняття участі у розгляді справи про порушення митних правил. Згідно з  ч. 10 ст. 494 МК України  протокол вважається врученим у тому числі у разі, якщо особа, яка притягується до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, не перебувала за повідомленою нею або наявною в митних органах адресою або місце проживання чи фактичного перебування, повідомлене такою особою, є недостовірним. Постанова про порушення митних правил також надсилалась відповідачем на адресу позивачки рекомендованим поштовим відправленням. Таким чином відповідач здійснив всі заходи для виконання вимог щодо повідомлення позивачки про місце та час розгляду справи.
Крім того, відповідач зазначає, що сума витрат на правничу допомогу 19 000 грн. є суттєво завищеною та необґрунтовано задоволена судом першої інстанції, а стягнення судового збору не передбачено законодавством, оскільки згідно з ч. 4 ст. 288 КУпАП особа, яка оскаржила постанову про адміністративне правопорушення звільняється від сплати державного мита. 
Позивачка не скористалась правом надання відзиву на апеляційну скаргу. 
Відповідно до положень ч. 4  ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.
Матеріалами справи встановлено, що 24.03.2021 Дніпровською митницею Держмитслужби щодо ОСОБА_2 складено протокол про порушення митних правил № 0161/11000/21 за ч. 3 ст.485 МК України, в тому, що ОСОБА_1 використовувала транспортний засіб з іноземною реєстрацією «MERCEDES-BENZ CLK320» р/н НОМЕР_3 , кузов № НОМЕР_2 , ввезений на митну територію України в митному режимі «тимчасове ввезення» до 1 року, стосовно якого були надані пільги по сплаті митних платежів, в інших цілях ніж ті, у зв`язку з якими було надано такі пільги (а.с. 14-15).
Як зазначає позивачка, вказаний протокол складено у відсутність особи, яка притягується до відповідальності, про що свідчать внесені до протоколу відомості.                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                              
Постановою Дніпровської митниці від 17.06.2021 року № 0161/11000/21, ОСОБА_6 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 485 Митного кодексу України та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі трьохсот відсотків несплаченої суми митних платежів, що складає 2 124 740, 01 грн.
Не погодившись з вказаною постановою, позивачка оскаржила її до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було доведено правомірності свого рішення, внаслідок чого  постанова про порушення митних правил підлягає скасуванню із закриттям справи про адміністративне правопорушення. При вирішенні питання про розподіл судових витрат у справі, суд першої інстанції, враховуючи складність справи, обсяг наданої правничої допомоги, час витрачений адвокатом на її надання, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, з огляду на критерії реальності адвокатських витрат та розумності їхнього розміру, з урахуванням задоволення позову, дійшов висновку про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 19 000 грн та 908 грн судового збору.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне вказати таке.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.
Згідно з статтею 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку та розмірах, встановлених законом.
Відносини з приводу митного контролю та митного оформлення товарів, що переміщуються через митний кордон України, справляння митних платежів регулюються положеннями МК України.
Положеннями статті 71 МК України надано декларанту право обрати митний режим, у який він бажає помістити товари, з дотриманням умов такого режиму та у порядку, що визначені цим Кодексом. Поміщення товарів у митний режим здійснюється шляхом їх декларування та виконання митних формальностей, передбачених цим Кодексом. Митний режим, у який поміщено товари, може бути змінено на інший, обраний декларантом відповідно до частини першої цієї статті, за умови дотримання заходів тарифного та нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності, встановлених відповідно до закону для товарів, що поміщуються у такий інший митний режим.
Згідно з частиною 1 статті 103 МК України тимчасове ввезення - це митний режим, відповідно до якого іноземні товари, транспортні засоби комерційного призначення ввозяться для конкретних цілей на митну територію України з умовним повним або частковим звільненням від оподаткування митними платежами та без застосування заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності і підлягають реекспорту до завершення встановленого строку без будь-яких змін, за винятком звичайного зносу в результаті їх використання.
Частиною 6 статті 104 МК України визначено, що для поміщення товарів у митний режим тимчасового ввезення особа, відповідальна за дотримання митного режиму, повинна: 1) подати органу доходів і зборів, що здійснює випуск товарів, транспортних засобів комерційного призначення у режимі тимчасового ввезення, документи на такі товари, транспортні засоби, що підтверджують мету їх тимчасового ввезення; 2) у випадках, передбачених законодавством, надати органу доходів і зборів зобов`язання про реекспорт товарів, транспортних засобів комерційного призначення, які тимчасово ввозяться, у строки, встановлені органом доходів і зборів; 3) подати органу доходів і зборів дозвіл відповідного компетентного органу на тимчасове ввезення товарів, якщо отримання такого дозволу передбачено законодавством; 4) сплатити митні платежі відповідно до статті 106 цього Кодексу або забезпечити виконання зобов`язання із сплати митних платежів відповідно до розділу X цього Кодексу.
Особливості тимчасового ввезення громадянами транспортних засобів особистого користування на митну територію України врегульовані статтею 380 МК України.
Так, відповідно до частин 1, 2 вказаної норми тимчасове ввезення громадянами-нерезидентами на митну територію України транспортних засобів особистого користування дозволяється на строк до одного року. Цей строк може бути продовжено органами доходів і зборів з урахуванням дії обставин непереборної сили та особистих обставин громадян, які ввезли такі транспортні засоби, за умови документального підтвердження цих обставин, але не більш як на 60 днів. Обов`язковою умовою допуску зазначених транспортних засобів до тимчасового ввезення на митну територію України є реєстрація цих транспортних засобів в уповноважених органах іноземних держав, що підтверджується відповідним документом.
Тимчасове ввезення громадянами-резидентами транспортних засобів особистого користування, що класифікуються за товарними позиціями 8702, 8703, 8704 (загальною масою до 3,5 тонни), 8711 згідно з УКТ ЗЕД та причепів до них товарної позиції 8716 згідно з УКТ ЗЕД дозволяється на строк до одного року під письмове зобов`язання про їх зворотне вивезення за умови письмового декларування в порядку, передбаченому законодавством України для громадян, після сплати всіх митних платежів, які відповідно до закону підлягають сплаті при імпорті таких транспортних засобів (частина 4 статті 380 МК України).
Аналіз вищенаведеної статті свідчить про те, що транспортні засоби (зокрема, автомобілі) ввезені на митну територію України в митному режимі тимчасового ввезення можуть використовуватися на цій території виключно громадянами, які ввезли зазначені транспортні засоби в Україну, для їхніх особистих потреб та повинні бути вивезені за межі митної території України з дотриманням встановленого строку.
Умови передачі права на тимчасове ввезення встановлені частиною першою статті 109 МК України, відповідно до якої за заявою особи, відповідальної за дотримання митного режиму тимчасового ввезення, орган доходів і зборів надає дозвіл на передачу права використання режиму тимчасового ввезення щодо товарів будь-якій іншій особі за умови, що така інша особа: 1) відповідає вимогам, встановленим цим Кодексом; та 2) приймає на себе зобов`язання особи, відповідальної за дотримання митного режиму тимчасового ввезення.
Вичерпний перелік підстав, за яких митні платежі не сплачуються, визначений статтею 292 МК України, згідно з якою митні платежі не сплачуються у разі, якщо відповідно до цього Кодексу, Податкового кодексу України, інших законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України:
1) товари не є об`єктом оподаткування митними платежами;
2) щодо товарів надано звільнення або повне умовне звільнення від сплати митних платежів - у період дії такого звільнення і при дотриманні умов, у зв`язку з якими його надано;
3) при ввезенні товарів на митну територію України або вивезенні товарів з митної території України товари були поміщені у митний режим, який відповідно до положень цього Кодексу не передбачає сплату митних платежів, - на період дії цього режиму та при виконанні умов, що випливають з такого режиму;
4) коли загальна фактурна вартість товарів, що ввозяться на митну територію України або вивозяться за межі митної території України громадянами, не перевищує обсягів, які не є об`єктом оподаткування митними платежами відповідно до розділу XII цього Кодексу.
Таким чином, у випадку передачі права на тимчасове ввезення транспортного засобу особистого користування від громадянина-нерезидента до громадянина-резидента, якщо останнім не було дотримано вимог статті 109 МК України, він повинен сплатити всі митні платежі, які підлягають сплаті при імпорті таких транспортних засобів.
Нормами частини 1 статті 458 МК України передбачено, що порушення митних правил є адміністративним правопорушенням, яке являє собою протиправні, винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений цим Кодексом та іншими актами законодавства України порядок переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, пред`явлення їх органам доходів і зборів для проведення митного контролю та митного оформлення, а також здійснення операцій з товарами, що перебувають під митним контролем або контроль за якими покладено на органи доходів і зборів цим Кодексом чи іншими законами України, і за які цим Кодексом передбачена адміністративна відповідальність.
Згідно з частиною 1 статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Відповідно до  статті 485 МК України  використання товарів, стосовно яких надано пільги щодо сплати митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв`язку з якими було надано такі пільги тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів.
Диспозиція статті 485 Митного кодексу України передбачає декілька варіантів об`єктивної сторони передбаченого нею правопорушення, зокрема: - заявлення в митній декларації з метою неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру неправдивих відомостей щодо істотних умов зовнішньоекономічного договору (контракту), ваги (з урахуванням допустимих втрат за належних умов зберігання і транспортування) або кількості, країни походження, відправника та/або одержувача товару; - заявлення неправдивих відомостей, необхідних для визначення коду товару згідно з УКТ ЗЕД та його митної вартості; - надання з цією ж метою органу доходів і зборів документів, що містять такі відомості; - несплата митних платежів у строк, встановлений законом; - інші протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів; - використання товарів, стосовно яких надано пільги щодо сплати митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв`язку з якими було надано такі пільги. 
Аналіз диспозиції цієї статті свідчить про те, що наведені варіанти дій, які являють собою об`єктивну сторону даного правопорушення, можуть бути вчинені як умисно (в тому числі з непрямим умислом), так і у зв`язку з необережністю (недбалістю). 
Особа, відповідальна за передбачені цією статтею дії, може прямо і не бажати настання відповідної мети, однак повинна усвідомлювати можливість настання наслідків своїх дій у вигляді неналежної сплати митних платежів. 
Вищенаведений висновок суду в частині аналізу диспозиції ст.485 МК України узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23.10.2018 року по справі № 760/20661/15-а.
Колегія суддів зазначає, що використання транспортного засобу особистого користування, ввезеного в митному режимі тимчасового ввезення, іншою особою (без відповідного митного оформлення), крім особи, якою такий транспортний засіб ввезено, відповідно до ст.485 МК України є використанням товарів, стосовно яких надано пільги щодо сплати митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв`язку з якими було надано такі пільги.
При цьому суб`єктом, який притягується до адміністративної відповідальності за вказане правопорушення, може бути не лише власник транспортного засобу, а й особа яка використовує цей транспортний засіб, що спростовує доводи апелянта про те, що він не є суб`єктом вказаного правопорушення.
Зазначені висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 17 вересня 2019 року у справі № 633/179/16-а.
Водночас, вирішуючи питання щодо застосування до позивачки відповідальності передбаченої  ст.485 МК України  у розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів, колегія суддів враховує рішення Конституційного Суду України № 4-р(II)/2022 від 15 червня 2022 року .
В своєму рішенні  Другий сенат Конституційного суду України зазначив наступне.
За  Основним Законом України  "права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави  (частина друга  статті 3); в Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі  Конституції України  і повинні відповідати їй  (частини перша,  друга  статті 8); конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (частина друга  статті 22); ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина четверта  статті 41); юридична відповідальність особи має індивідуальний характер  (частина друга  статті 61); виключно законами України визначаються: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них  (пункти 1,  22  частини першої статті 92).
Конституційний Суд України, розглядаючи питання притягнення осіб до адміністративної відповідальності, зазначав, що:
- адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні  (перше речення абзацу першого підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 22 грудня 2010 року  № 23-рп/2010);
- суспільна користь адміністративних стягнень за адміністративні правопорушення полягає не в поповненні державного бюджету, а в забезпеченні конституційного правопорядку, безпеки суспільства та прав і свобод кожної особи  [перше речення  абзацу першогопідпункту 2.5 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) від 21 липня 2021 року № 3-р(II)/2021].
Парламент може ухвалювати законодавчі акти виключно на розвиток конституційних приписів, конкретизуючи та деталізуючи їх (перше речення  абзацу третього  підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини  Рішення Конституційного Суду України від 16 вересня 2020 року № 11-р/2020).
За  частиною другою  статті 61 Конституції України  юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
Конституційний Суд України в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності в контексті вирішення питання конституційності  статті 69  Кримінального кодексу України  у справі про призначення судом більш м`якого покарання, зазначив таке:
- Призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим. Про це свідчить  пункт 3  частини першої статті 65 Кодексу, відповідно до якого суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину  (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.2  пункту 4  мотивувальної частини);
- встановлення законодавцем недиференційованого покарання та неможливість його зниження не дозволяє застосовувати покарання до осіб, які вчинили злочини невеликої тяжкості, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, розміру заподіяних збитків, форми вини і мотивів злочину, майнового стану підсудного та інших істотних обставин, що є порушенням принципу справедливості покарання, його індивідуалізації та домірності  (абзац шостий  пункту 5  мотивувальної частини).
Європейський суд з прав людини, який неодноразово вказував, що визначені в  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  1950 року (далі - Конвенція) поняття кримінальне звинувачення, кримінальне правопорушення  мають автономне значення. У зв`язку із цим Європейський суд з прав людини відповідно до сформованих ним критеріїв самостійно визначає, чи належить те або інше діяння до кримінального правопорушення.
Критеріями, на підставі яких Європейський суд з прав людини встановлює, чи застосовувати кримінальний аспект  статті 6  Конвенції, є: 1) юридична кваліфікація діяння в національному законодавстві [тобто з`ясування того, як кваліфікують діяння в національному праві: кримінальне правопорушення (злочин), адміністративне правопорушення, дисциплінарне тощо]; 2) природа правопорушення; 3) характер і суворість (ступінь тяжкості) покарання, що його може бути застосовано до особи [рішення у справі and others v. The Netherlands  від 8 червня 1976 року (заяви №№ 5100/71; 5101/71; 5102/71; 5354/72; 5370/72), § 82, § 83]. Перший критерій є лише початковим і не має визначального значення. Водночас другий і третій критерії є вирішальними для з`ясування того, чи підпадає діяння під визначення „кримінальне правопорушення  у розумінні Конвенції. Для застосування  статті 6  Конвенції в аспекті розуміння поняття кримінальне звинувачення  достатньо, щоб правопорушення за своїм характером вважалось кримінальним  згідно з Конвенцією або щоб за вчинене правопорушення до особи було застосовано покарання, яке за своїм характером і ступенем суворості належало в цілому до кримінальної сфери [рішення у справі v. Germany  від 25 серпня 1987 року (заява № 9912/82), § 55].
Таким чином, за сталою практикою Європейського суду з прав людини такі адміністративні стягнення, як адміністративний арешт і значні адміністративні штрафи, є співмірними з кримінальним покаранням [рішення у справа хand others v. The Netherlands  від 8 червня 1976 року (заяви №№ 5100/71; 5101/71; 5102/71; 5354/72; 5370/72),  Гурепка проти України  від 6 вересня 2005 року (заява № 61406/00),. Menarini Diagnostics S.R.L. v. Italy  від 27 вересня 2011 року (заява № 43509/08)].
Зважаючи на практику Європейського суду з прав людини та враховуючи, що санкція  статті 485  Кодексу у вигляді накладення штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів є співмірною з кримінальним покаранням, Конституційний Суд України дійшов висновку, що попередньо сформульовані підходи до розуміння принципу індивідуалізації юридичної відповідальності під час призначення кримінального покарання є застосовними і в межах цього конституційного провадження.
З огляду на наведене принцип індивідуалізації юридичної відповідальності у процедурі притягнення особи до адміністративної відповідальності на підставі статті 485 Кодексу має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди, наявності обставин, що пом`якшують або обтяжують відповідальність.
При обмеженні права власності в інтересах суспільства необхідними є не будь-які менш обтяжливі для прав і свобод осіб заходи, а ті з них, які здатні досягти легітимної мети на тому самому якісному рівні. Тобто законодавець зобов`язаний обирати той вид адміністративного стягнення, який менш обтяжливий для прав і свобод особи у конкретному випадку, і насамперед має визначити адекватну міру адміністративної відповідальності для досягнення її мети, тоді як суди забезпечують індивідуалізацію такої відповідальності залежно від обставин справи у межах законодавчо визначеної санкції  [абзац перший  підпункту 2.4 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) від 21 липня 2021 року № 3-р(II)/2021]. 
Європейський суд з прав людини вказав, що для того, щоб відповідати вимозі домірності, суворість санкцій має відповідати тяжкості правопорушень, за які їх призначають. Принцип домірності (пропорційності) має бути дотриманий не лише при визначенні норм, які стосуються суворості санкції, а й при оцінці тих факторів, що їх має бути взято до уваги при визначенні санкції  [рішення у справі v. Croatia  від 24 червня 2021 року (заява № 77668/14), § 84].
Крім того, на думку Європейського суду з прав людини,  стаття 1  Першого протоколу до Конвенції вимагає, щоб будь-яке втручання обґрунтовано відповідало [правомірній] меті. Іншими словами, потрібно досягти справедливого балансу  між вимогами загальних потреб суспільства і вимогами захисту фундаментальних прав людини. Цього балансу не буде досягнуто, якщо особі або особам, яких це стосується, доведеться нести особистий і надмірний тягар [див., зокрема, рішення у справах Former King of Greece and Others v. Greece[GC] від 28 листопада 2002 року (заява № 25701/94), ECHR 2000-XII, § 79, § 82;and Others v. Germany  [GC] від 30 червня 2005 року (заяви №№ 46720/99, 72203/01, 72552/01), ECHR 2005-VI, § 81-94;and Others v. Georgiа  від 12 травня 2015 року (заява № 36862/05), § 97].
У рішенні у справі  Краєва проти України  від 13 січня 2022 року (заява № 72858/13) Європейський суд з прав людини, констатувавши, що сума штрафу, накладеного на заявницю за порушення митних правил (частина перша  статті 483 Кодексу), становила надмірне втручання в її право власності всупереч вимогам  статті 1  Першого протоколу до Конвенції, зазначив, зокрема, що:
- накладення штрафу як таке становитиме втручання у право, гарантоване  абзацом першим  статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки воно позбавляє відповідну особу майна, а саме суми, яку необхідно сплатити (§ 23);
- щоб відповідати  статті 1  Першого протоколу до Конвенції, захід [втручання] має відповідати трьом умовам: він має бути правомірним [ґрунтуватись на приписі права], переслідувати правомірну мету та забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й фундаментальними правами особи (§ 24);
- відповідно до  частини першої  статті 483 Кодексу, згідно з якою заявницю було визнано винною, штраф у розмірі, що дорівнює вартості товару, - що є дуже великою сумою, - та конфіскація товару були обов`язковими заходами без жодних винятків; відсутність дискреції стосовно цього не дала українським судам можливості врахувати індивідуальні обставини, що позбавляє сенсу будь-яку оцінку; Європейський суд з прав людини вже зазначав, що подібна жорстка система не здатна забезпечити потрібний справедливий баланс між вимогами загального інтересу та захистом права особи на власність (§ 31).
Абзац другий  статті 485 Кодексу в контексті створення ним передумов для недопущення надмірного втручання у право власності особи з метою забезпечення справедливого балансу між вимогами публічного інтересу в захисті митних інтересів та митної безпеки України, з одного боку, та захистом права власності особи - з іншого, Конституційний Суд України дійшов висновку, що зазначений припис статті 485 Кодексу не забезпечує бажаної гнучкості в діях та рішеннях органу державної влади під час визначення розміру штрафу щодо правопорушника з урахуванням усіх обставин справи. Тому внаслідок застосування оспорюваного припису  статті 485  Кодексу не забезпечується справедливий баланс між вимогами публічного інтересу та захистом права власності особи, а сам цей припис є нормативним підґрунтям для надмірного втручання в гарантоване  Основним Законом України  право власності.
За наведених обставин абзац другий  статті 485 Кодексу суперечить частинам  першій,  четвертій  статті 41 Конституції України та рішенням Конституційного суду України № 4-р(II)/2022 від 15.06.2022 року справа № 3-321/2019(7780/19, 91/21) абзац другий статті 485 Митного кодексу України визнаний неконституційним визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) і визначено, що він втрачає чинність через шість місяців з дня ухвалення Конституційним судом України цього Рішення.
Статтею 147 Конституції України встановлено, що Конституційний Суд України вирішує питання, зокрема про відповідність Конституції України законів України. 
Відповідно до статті 151-2 Конституції України, рішення, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.
За статтею 152 Конституції України, закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. 
Таким чином зазначене рішення Конституційного Суду України від 15.06.2022 набрало законної сили та є обов`язковим.
У пункті 4 рішення Конституційного Суду України від 14.12.2000 №15-рп/2000 (справа про порядок виконання рішень Конституційного Суду України) зокрема зазначено, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
З аналізу положень законодавства слідує, що підставою для втрати чинності закону у цілому або його частин є визнання єдиним органом законодавчої влади - Верховною Радою України - такого закону або його окремих положень такими, що втратили чинність, або визнання їх такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) єдиним органом конституційної юрисдикції в Україні - Конституційним Судом України, оскільки його рішення належить сприймати як загальнообов`язковий правовий акт, який діє на усій території України та є обов`язковим для виконання усіма суб`єктами права. І оскільки і в першому і в другому випадку правовими наслідками є втрата законом чи його частиною чинності, втрата чинності законом (чи частини закону) внаслідок визнання їх неконституційними є тотожними набранню чинності законом, яким скасовується відповідальність.
Тобто, у обох випадках у особи з`являється право бути не притягнутим до відповідальності та уникнути негативних наслідків.
Водночас, Конституційний Суд України вказав, що враховує те, що визнання неконституційним абзацу другого  статті 485 Митного кодексу України  унеможливить притягнення до відповідальності осіб за дії та (або) бездіяльність, спрямовані на неправомірне звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру, а також інші протиправні діяння, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів. 
З огляду на викладене, Конституційний Суд України вважав за доцільне з метою недопущення порушення митних інтересів та митної безпеки України відтермінувати втрату чинності абзацом другим статті 485 Митного кодексу України  на шість місяців із дня  ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
КСУ зазначив, що Верховна Рада України з дня ухвалення цього Рішення, але не пізніше шести місяців із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, має привести нормативне регулювання, встановлене абзацом другим  статті 485 Митного кодексу України, що визнаний неконституційним, у відповідність із  Конституцією України  та цим Рішенням.
Станом на  час розгляду цієї справи, Верховна Рада України не привела нормативне регулювання, встановлене абзацом другим статті 485 Митного кодексу України, що визнаний неконституційним, у відповідність із  Конституцією України  та цим Рішенням.
Таким чином, враховуючи, що Рішення Конституційного Суду України про визнання таким, що не відповідає  Конституції України  (є неконституційним), абзац другий  статті 485 Митного кодексу України  прийнято 15 червня 2022 року та цим Рішенням встановлено, що абзац другий статті 485 Митного кодексу України, визнаний неконституційним, втрачає чинність через шість місяців із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, відповідно станом на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції (15.12.2022) абзац другий  статті 485 Митного кодексу України втратив чинність.
Колегія суддів зазначає, що в даному випадку не відбулось скасування норми, яка передбачала адміністративну відповідальність, шляхом прийняття закону Верховною Радою України. Проте абзац другий статті 485 Митного кодексу України, за яким притягається до відповідальності позивач втратив чинність внаслідок визнання його неконституційним за рішенням Конституційного Суду України.
Як наслідок, накладення на позивачку санкції у розмірі 300% несплаченої суми митних платежів, становить надмірне втручання в гарантоване Основним Законом України право власності, яке не забезпечує справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й фундаментальними правами  позивачки із захисту права власності.
Також, колегія суддів зазначає, що згідно зі статтею 491 МК України підставою для порушення справи про порушення митних правил є, серед іншого, офіційні письмові повідомлення про вчинення особою порушення митних правил, отримані від правоохоронних органів, а також органів, що проводять заходи офіційного контролю.
За змістом вказаної постанови у справі про порушення митних правил №0199/11000/21, в Дніпровській митниці проводились перевірочні заходи з приводу перебування та використання на митній території України транспортного засобу «MERCEDES-BENZ CLK320» р/н НОМЕР_1 (LT), кузов № НОМЕР_2 .
За результатами перевірки встановлено, що згідно бази даних АСМО "Інспектор" вказаний автомобіль 12.01.2018 року був ввезений ОСОБА_4 на митну територію України в митному режимі «транзит» з метою особистого користування в зоні діяльності Харківської митниці ДФС.
Листом УПП Департаменту патрульної поліції в Полтавській області (лист від 04.03.2021 року №3814/41/26/03-2021) Дніпровську митницю Держмитслужби України повідомлено про факт використання ОСОБА_3 транспортного засобу з іноземною реєстрацією «MERCEDES-BENZ CLK320» р/н НОМЕР_3 , кузов № НОМЕР_2 , а саме 09.02.2020 року відносно ОСОБА_3 поліцейськими УПП в Полтавській області винесено постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху під час керування даним автомобілем.
За змістом постанови, визначаючи розмір стягнення, відповідачем прийнято за основу службову записку митного поста "Полтава" від 23.03.2021 року.
Так, згідно із вказаною службовою запискою № 245/7.5-28-17 загальна сума несплачених митних платежів за автомобілем «MERCEDES-BENZ CLK320» р/н НОМЕР_3 , кузов № НОМЕР_2 становить 708 246,67 грн, з митною вартістю 4946 EUR.
Тобто, митна вартість визначалась відповідно до ст.60 МК України за подібними товарами із схожими характеристиками.
Відповідно до службової записки начальника управління адміністрування митних платежів  53/7.5-15-02 від 23.03.2021 року в інформаційних ресурсах митниці ідентичні транспортні засоби відсутні, наявні відомості щодо подібних товарів, що мають схожі характеристики, завдяки чому виконують однакові функції порівняно з товарами, що оцінюються, та вважаються комерційно взаємозамінними у період найбільш наближений до вказаної дати.
При цьому, згідно з відомостями митної декларації ІМ40ДЕ вартість транспортного засобу «MERCEDES-BENZ CLK320» р/н НОМЕР_1 (LT), кузов № НОМЕР_2 , була визначена митним органом на рівні 1500 EUR, що є значно меншою від митної вартості, яка була покладена в основу для визначення митних платежів і відповідно розміру стягнення.
З урахуванням викладеного, колегія суддів зазначає, що наведені у службовій записці відомості щодо митної вартості автомобіля не можуть бути визнані повністю достовірними та викликають об`єктивний сумнів, оскільки відповідачем не дотримано вимог Методики, не надано звіту (акту) про оцінку або висновок експерта про визначення митної вартості транспортного засобу.
Зазначена службова записка митного органу не містить точного розрахунку митних платежів по вказаному транспортному засобу, оскільки не враховує інформації про комплектацію, ступінь зносу, пошкоджень, дефектів, які впливають на визначення митної вартості товарів та на повноту нарахування митних пошкоджень, тому вона не є належним доказом у справі про порушення митних правил.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду України у справі  №725/1583/17  у постанові від 14.05.2020 зазначив, що відомості зазначені у службовій записці є інформативними і не можуть бути повністю достовірними.
Таким чином, жодних доказів в підтвердження обґрунтованості визначеного відповідачем розміру несплачених позивачкою митних платежів суду не надано.
Відповідно до ст. 531 МК України, підставами для скасування постанови про накладення адміністративного стягнення за порушення митних правил або про припинення провадження у справі про порушення митних правил є: 1) відсутність у діях особи, яка притягується до відповідальності, ознак порушення митних правил; 2) необ`єктивність або неповнота провадження у справі або необ`єктивність її розгляду; 3) невідповідність викладених у постанові висновків фактичним обставинам справи; 4) винесення постанови неправомочною особою, безпідставне недопущення до участі в розгляді справи особи, притягнутої до відповідальності, або її представника, а також інше обмеження прав учасників провадження у справі про порушення митних правил та її розгляду; 5)неправильна або неповна кваліфікація вчиненого правопорушення; 6) накладення стягнення, не передбаченого цим Кодексом.
З огляду на викладене та рішення Конституційного Суду України № 4-р(II)/2022 від 15 червня 2022 року, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо скасування постанови в справі про порушення митних правил №0161/11000/21 від 17.06.2021, якою   ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності, передбаченої ст.485 МК України та закриття провадження у справі.
Колегія суддів також враховує правові висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні у справі "Золотас проти Греції", про те, що стаття 1 Протоколу № 1, яка має за головну мету захистити особу від будь-якого посягання держави на повагу до її майна, може також вимагати позитивних зобов`язань, відповідно до яких держава має вжити певних заходів, необхідних для захисту права власності, зокрема, якщо існує прямий зв`язок між заходом, якого заявник може правомірно очікувати від влади, і ефективним користуванням ним своїм майном (Zolotas v. Greece, № 66610/09). Подібний висновок також викладений у рішенні Європейського суду з прав людини в справі "Капітал Банк АД проти Болгарії» (Capital Bank AD v. Bulgaria, № 49429/99).
У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини "Щокін проти України" (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про "закон", стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі "Шпачек s.r.о. проти Чеської Республіки (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві (див. рішення у справі "Бейелер проти Італії" (Beyeler v. Italy № 33202/96).
Крім того, у рішеннях від 20 травня 2010 року та від 25 листопада 2008 року у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, в яких ЄСПЛ наголосив, що саме на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій та мінімізують ризик помилок.
Перевіряючи всі доводи обох сторін, апеляційний суд також приймає до уваги правову позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні від 21.01.1999 по справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", відповідно до якої "хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід".
Щодо стягнення з Полтавської митниці Державної митної служби України за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 понесених судових витрат в розмірі 19 908 грн, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За приписами ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. 
Частиною 7 ст. 139 КАС України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Матеріалами справи встановлено, що між Адвокатським об`єднанням "Партнери" та ОСОБА_1 укладено Договір № 27/07 про надання професійної правничої допомоги від 27.07.2021 року.
Відповідно до п. 1.2 Договору зазначено, що АО "Партнери" відповідно до узгоджених сторонами доручень надає клієнту консультаційні та юридичні послуги щодо захисту інтересів останньої щодо оскарження постанови Дніпровської митниці ДМС № 0161/11000/21 від 17.06.2021 у справі про порушення митних правил, у судах всіх інстанцій в порядку, передбаченому чинним законодавством.
Згідно з пунктом 4.2 вказаного договору розмір гонорару, який клієнт сплачує Адвокатському об`єднанню складає 19 000 грн.
Позивачкою до матеріалів справи надано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом за Договором № 27/07  та квитанцію № 27/07, відповідно до якої АО "Партнери" отримано від ОСОБА_1 гонорар у розмірі 19 000 грн.
Положеннями ч.ч. 3 та 4 ст. 134 КАС України визначено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт, витрати на проведення яких понесені в межах розгляду конкретної судової справи. При цьому розмір витрат має бути співмірним із складністю виконаних адвокатом конкретних робіт та часом, витраченим на виконання цих робіт.
Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у ч. 5 ст. 134 КАС України. Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі “Баришевський проти України”, від 10.12.2009 у справі “Гімайдуліна і інших проти України”, від 12.10.2006 у справі “Двойних проти України”, від 30.03.2004 у справі “Меріт проти України” заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
У справі “East/West Alliance Limited” проти України” Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі “Ботацці проти Італії” (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).
У пункті 269 Рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі “Іатрідіс проти Греції” (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).
Тобто, питання розподілу судових витрат віднесено до повноважень суду за результатами розгляду справи та є дискреційними повноваженнями.
Оцінивши обставини справи та надані позивачкою докази у їх сукупності, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції  про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Полтавської митниці Державної митної служби України на користь позивачки судових витрат на правову допомогу у розмірі 19 000 грн, та, з урахуванням принципу обґрунтованості, співмірності та пропорційності судових витрат вважає, що обгрунованою є сума витрат на професійну правничу допомогу у справі у розмірі 9 500 грн.  
Щодо стягнення з відповідача на користь позивачки витрат зі сплати судового збору у розмірі 908 грн, колегія суддів зазначає таке.
З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду першої інстанції позивачка сплатила судовий збір згідно з квитанцією № 46788 від 30.07.2021 року на суму 908 грн. (надмірно сплачено 454 грн).
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 18 березня 2020 року у справі №543/775/17, у справах щодо оскарження постанов про адміністративне правопорушення у розумінні статей 287, 288 КУпАП, як і в інших справах, які розглядаються судом у порядку позовного провадження, слід застосовувати статті 2-5 Закону України "Про судовий збір" від 08.07.2011 № 3674-VI, які пільг за подання позовної заяви, відповідних скарг у цих правовідносинах не передбачають. Розмір судового збору за подання позовної заяви у справах щодо накладення адміністративного стягнення складає 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2021 року встановлений в розмірі 2270 грн.
Відтак, розмір судового збору який підлягав сплаті при поданні позовної заяви позивачкою становить 454 грн, а тому висновок суду першої інстанції, що на її користь слід стягнути витрати зі сплати судового збору в сумі 908 грн колегія суддів вважає помилковим.
При цьому апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що порядок повернення надміру сплаченого судового збору визначається чинним законодавством та не передбачає можливості розгляду цього питання під час розподілу судових витрат.
У зв`язку з тим, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення судових витрат в сумі 908 грн прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з`ясування усіх обставин справи, що призвело до неправильного вирішення питання розподілу судових витрат, рішення в цій частині необхідно скасувати з прийняттям постанови про стягнення з відповідача на користь позивачки 454 грн сплаченого судового збору за подання позову з наведених вище підстав.
Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції невірно надана правова оцінка обставинам справи, відтак воно підлягає частковому скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 229, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Полтавської митниці Державної митної служби України  задовольнити частково.
Рішення Ленінського районного суду м. Полтава від 19.10.2022 по справі № 553/2075/21  скасувати в частині стягнення з Полтавської митниці Державної митної служби України за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 понесених судових витрат в загальному розмірі 19 908 грн з прийняттям в цій частині  нової постанови про стягнення на користь ОСОБА_1 з Полтавської митниці Державної митної служби України за рахунок її бюджетних асигнувань витрат на правничу допомогу у розмірі 9 500 грн та витрат зі сплати судового збору у сумі  454 грн.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя 		Л.В. Курило	
Судді	   	А.О. Бегунц    С.С. Рєзнікова   	
Повний текст постанови складено  18.01.2023 року