ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

14 лютого 2023 року                                                                    м. Чернівці
справа № 721/521/21
провадження 22-ц/822/144/23
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Перепелюк І. Б. 
суддів Височанської Н.К., Лисака І.Н.
секретар Собчук І.Ю. 
розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного Товариства «Сенс-Банк» на ухвалу Путильського районного суду Чернівецької області від 22 грудня 2022 року в цивільній справі за позовом Акціонерного Товариства «Сенс-Банк» до ОСОБА_1 , Головного управління Державної податкової служби у Чернівецькій області, третя особа Путильський районний відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) про звільнення майна з-під арешту, 
встановив:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
Акціонерне Товариство «Сенс-Банк» звернулося в суд з позовом до  ОСОБА_1 , Головного управління Державної податкової служби у Чернівецькій області, третя особа Путильський районний відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) про звільнення майна з-під арешту.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції 
Ухвалою Путильського районного суду Чернівецької області від 22 грудня 2022 року провадження у справі за позовом Акціонерного Товариства «Сенс-Банк» до ОСОБА_1 , Головного управління Державної податкової служби у Чернівецькій області, третя особа Путильський районний відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) про звільнення майна з-під арешту закрито.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
       В апеляційній скарзі Акціонерне Товариство «Сенс-Банк» просить ухвалу Путильського районного суду Чернівецької області від 22.12.2022 року про закриття провадження у справі скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Акціонерне Товариство «Сенс-Банк» в апеляційній скарзі зазначає, що судом не враховано, що позивач у справі не є стороною або іншим учасником виконавчого провадження, а до суду він звернувся не із скаргою на рішення дії чи бездіяльність органів та посадових осіб, а із позовом про захист цивільного права.
Предметом спору у даній справі є звільнення майна з-під арешту, що накладений постановою ВП № 36 12.02.2012, видавник: Старший державний виконавець Водовоз О.А. відділ державної виконавчої служби Путильського РУЮ Чернівецької області. 
Зазначають, що в даному випадку позивач не має можливості звернутись до суду із скаргою на дії державного виконавця в порядку ст. 447 ЦПК України, або з адміністративним позовом до суду на підставі ст. 287 КАС України, оскільки він не був стороною виконавчого провадження в якому було накладено арешт, саме тому позов у даній справі було заявлено на підставі положень ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» згідно частин 1 та 5 якої особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
Тобто позивач не оскаржує дії органів виконавчої служби та державних виконавців, та не вважає постанову про арешт такою, що була винесена в порушення норм законодавства, оскільки на час його накладення права позивача у даній справі (як власника) не були порушені.
22.04.2021 року позивач набув на законних підставах право власності на майно на яке було накладено арешт раніше, тож оскільки право власності на майно було набуте позивачем після винесення постанови про арешт, позивач не оскаржує таку постанову а звернувся до суду з позовом про звільнення конкретного майна з під арешту, не заявляючи при цьому вимогу про визнання права власності по тій причині, що право власності ним вже набуто.
Те, що оскаржуваний арешт було накладено на виконання вироку суду в кримінальній справі не впливає на підсудність справи, оскільки такий арешт було накладено органами виконавчої служби, а не судом в порядку ст. 170 КПК України.

Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судом 
Судом встановлено, що ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 22 лютого 2011 року вирок Путильського районного суду Чернівецької області від 24 грудня 2010 року змінено. Пом`якшено ОСОБА_1 призначене покарання за ст.ст.27 ч.2, 368 ч.2 КК України, визначивши його із застосуванням ст.69 КК України, у виді шести років позбавлення волі з конфіскацією майна.
На підставі виконавчого листа № 1-71/2010, виданого 25 січня 2013 року Путильським районним судом Чернівецької області, згідно якого конфісковано все майно у ОСОБА_1 , Путильським районним відділом державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) накладено арешт на все майно ОСОБА_1 .
Відповідно до п.1.1 Договору іпотеки від 16.06.2007 року, іпотекодавець ОСОБА_1 передав в іпотеку АКБСР «Укрсоцбанк» (правонаступник ТА «Альфа-Банк») в якості забезпечення виконання зобов`язань за Договором кредиту, житловий будинок по АДРЕСА_1 .
У зв`язку з неможливістю виконання умов Кредитного договору ОСОБА_1 , позивач розпочав процедуру стягнення на іпотечне майно та в подальшому 22.04.2021 року право власності на спірне майно було зареєстрована за АТ «Альфа-Банк».

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції відповідає вимогам закону. 
Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції встановив, що у Путильському районному відділі ДВС на виконанні перебувало виконавче провадження по виконанню виконавчого листа від 25.01.2013 року №1-71/2010, виданого на виконання вироку в частині конфіскації майна, відтак позивач на підставі положень статті 287 КАС України має право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважає, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено його права, свободи чи інтереси.
       Відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.
Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).
Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Питання про конфіскацію майна вирішується у порядку, встановленому КПК України та Кримінально-виконавчим кодексом України.
Згідно з частиною другою статті 52 КК України додатковим покараннями є, зокрема, конфіскація майна.
Покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого (ч.1 ст.59 КК України).
Статтею 48 КВК України передбачено, суд, який постановив вирок, що передбачає як додаткове покарання конфіскацію майна, після набрання ним законної сили надсилає виконавчий лист, копію опису майна і копію вироку для виконання Державній виконавчій службі, про що сповіщає відповідну фінансову установу. У разі відсутності у справі опису майна засудженого надсилається довідка про те, що опису майна не проводилося. Виконання покарання у виді конфіскації майна здійснюється Державною виконавчою службою за місцезнаходженням майна відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».
Конфіскації підлягає майно, що є у власності засудженого. Спори, пов`язані з конфіскацією майна, вирішуються в порядку, встановленому законом (частини перша, третя статті 49 КВК України).
Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно, або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз`яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна (частина четверта статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року).
Доводи апелянта, що позивач не має можливості звернутись до суду із скаргою на дії державного виконавця в порядку ст. 447 ЦПК України, або з адміністративним позовом до суду на підставі ст. 287 КАС України, оскільки він не був стороною виконавчого провадження в якому було накладено арешт, є безпідставними, враховуючи наступне. 
На підставі положень ч.1, ч.5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Відповідно до частин першої, другої статті 74 Законом України від 02 червня 2016 року «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Відповідно до положень статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених в Постанові від 19.06.2019 року справа №383/493/18, провадження № 14-237цс19, вирішення питання скасування арешту на майно, накладеного як додаткове покарання у виді конфіскації майна в порядку виконання вироку, не можуть бути розглянуті у цивільному провадженні, оскільки їх слід розглядати в порядку адміністративного судочинства.
Згідно пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Враховуючи, що у Путильському районному відділі ДВС на виконанні перебувало виконавче провадження по виконанню виконавчого листа від 25.01.2013 року №1-71/2010, виданого на виконання вироку в частині конфіскації майна - додаткового покарання, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що позивач на підставі положень статті 287 КАС України, має право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважає, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено його права, свободи чи інтереси, та на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України закрив провадження по справі. 
Доводи апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують і зводяться до суб`єктивного тлумачення чинних норм законодавства України та незгоди з висновками суду першої інстанцій стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом та не можуть бути підставами для скасування судового рішення. 
Суд першої інстанцій забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувана ухвала відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ухвала суду першої інстанції відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції слід залишити без змін.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд 

постановив:
Апеляційну скаргу Акціонерного Товариства «Сенс-Банк» залишити без задоволення.
Ухвалу Путильського районного суду Чернівецької області від 22 грудня 2022 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. 
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови - 17 лютого 2023 року.         

Головуючий                                               І.Б. Перепелюк 
Судді:                                                       Н.К. Височанська 
                                                                І.Н. Лисак