ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.04.2023 року          м. Дніпро         Справа №  205/3802/18
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді:     Березкіної О.В.(доповідача),
суддів:Дарміна М.О., Орєшкіної Е.В.                                                                                                                                     розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) сторін в приміщенні Центрального апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 08.12.2022 року у справі №205/3802/18  
за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ) 
до   ОСОБА_1 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 
про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Моторне (транспортне) страхове бюро України звернувся до ОСОБА_1 із позовом про стягнення 32 778,71 грн.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 08.12.2022 року у справі №205/3802/18 позов задоволено.
Суд стягнув з ОСОБА_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ) кошти в розмірі понесених витрат у розмірі 32 778, 71грн. та судовий збір у розмірі 1 762, 00грн.   
Не погодившись з рішенням суду, відповідач – ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення господарського суду Дніпропетровської області від 08.12.2022 року у справі №205/3802/18 скасувати та в задоволенні позову відмовити. 
В обґрунтування своєї скарги апелянт посилається на те, що рішення суду першої інстанції винесено з порушенням норм матеріального і процесуального права. 
Зокрема, апелянт   вважає, що наявність трудових правовідносин  відповідача з ОСОБА_2 , як особою,  яка скоїла дорожньо-транспортну пригоду, не доведено належними та допустимими доказами.
Апелянт не згоден з висновками суду  першої інстанції щодо наявності поважних причин для поновлення пропущеного позивачем строку для звернення до суду, оскільки тривалість судового процесу як і халатне ставлення позивача до фундаментальності правил процесу у вигляді правової визначеності щодо строків давності не є і не може бути поважною причиною поновлення строку, і воля (або безвілля) позивача тут ні до чого; по-друге, застосування строку є фундаментальною складовою правової визначеності, порушення якої є ревізією судом не тільки норм національного, але й міжнародного законодавства (ст. 6 Європейської конвенції прав людини ).
Так, обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності, ЄСПЛ сформовано практику, відповідно до якої національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, також строків апеляційного та касаційного оскарження судових рішень, а поновлення пропущеного строку допускається лише у виняткових випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску.
Отже, апелянт вважає, що строк позовної давності  у даному спорі має бути застосований та не підлягає поновленню, оскільки пропущений МТСБУ з власної волі, без поважних, об`єктивних, непереборних та не залежних від волі та поведінки позивача обставин, а відступ колегії суддів ВСУ у справі № 922/1467/19 (як і суду в справі 205/3802/18) від затверджених міжнародним та національним законодавцем норм цивільного права (п.1 ст.6 Конвенції та ст.267 ЦК України), від імперативного правила застосування строку позовної давності та переривання його перебігу в разі подання позову з недодержанням правил підсудності,  є ревізією колегії з 6-ти суддів не тільки правових норм національного, але й міжнародного законодавства.
Всі ці обставини, на думку апелянта, є підставами для скасування рішення господарського суду Дніпропетровської області від  08.12.2022 року, визнання відповідача ОСОБА_1 неналежним відповідачем по справі, застосування до спірних правовідносин строку позовної давності та відмови у  позові.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.12.2022 року у даній справі визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя      Березкіна О.В. (доповідач), судді: Орєшкіна Е.В., Дармін М.О.      
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 02.01.2023 року відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження до Центрального апеляційного господарського суду матеріалів справи № 205/3802/18.
Доручено Господарському суду Дніпропетровської області надіслати до Центрального апеляційного господарського суду матеріали справи №205/3802/18.
06.01.2023 року матеріали справи №205/3802/18 надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 10.01.2023 року було залишено апеляційну скаргу без руху. 
03.02.2023 року до канцелярії Центрального апеляційного господарського суду від ОСОБА_1 надійшов лист про усунення недоліків апеляційної скарги, надано належні докази направлення третій особі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 копії апеляційної скарги листом з описом вкладення.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 06.02.2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 08.12.2022 року у справі №205/3802/18 для здійснення розгляду в  порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше (ч. 5 ст. 252 ГПК України).
Для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (ч.5 ст.12 ГПК України).
Відповідно до ч. 13 ст. 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Позивач правом надання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, про надання строку для вчинення зазначеної дії повідомлявся шляхом направлення ухвали Центрального апеляційного господарського суду від 23.01.2023 року рекомендованою кореспонденцією.
Згідно      зі      ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, що стосуються фактів, викладених в апеляційній скарзі, в межах доводів та вимог апеляційних скарг, зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи,  14.11.2011 року близько 16 год. 20 хв ОСОБА_2 , керуючи автобусом “Ікарус 365”, державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись на вул. Набережній Заводській у м. Дніпропетровську в районі електроопори № 220, не дотримався безпечної відстані та допустив зіткнення з автомобілем “Daewoo Matiz”, державний номерний знак НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_3 , під керуванням водія ОСОБА_4 .
Постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21.12.2011р. ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, за наслідками вказаної ДТП, та застосовано адміністративне стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами протягом одного року.
Згідно з полісом від 21.09.2011р. № АА/5182421 цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 , як власника автомобіля “Daewoo Matiz”, державний номерний знак НОМЕР_2 , була застрахована у Публічному акціонерному товаристві “Страхова компанія “Юнівес”.
Відповідно до висновку експертного дослідження автотоварознавця від 02.12.2011р. № 650 з визначення вартості матеріального збитку загальна вартість матеріальної шкоди, завданої автомобілю “Daewoo Matiz”, державний номерний знак НОМЕР_2 , становить 40 656,20 грн.
27.01.2012р. ОСОБА_3 звернулася до МТСБУ із відповідною заявою про отримання страхового відшкодування, оскільки на дату ДТП відповідач не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і на підставі наказу від 02 березня 2012 року № 721 МТСБУ платіжним дорученням від 05 березня 2012 року перерахувало ОСОБА_3 страхове відшкодування у сумі  32 166,01грн. Також МТСБУ сплатило суму у розмірі 612,70грн. за проведення оцінки завданих збитків та збір необхідних документів.
Звертаючись 04.06.2018 року   до ОСОБА_1  із позовом про стягнення 32 778,71 грн., позивач – Моторне (транспортне) страхове бюро України (МТСБУ) посилався на виплату страхового відшкодування у розмірі 32 166,01грн. потерпілому у ДТП, вчиненому з вини ОСОБА_2 , який виконуючи свої трудові обов`язки керував автобусом, належним ФОП Шикаловському Д.Г., а відтак до позивача на підставі ст.38 Закону України “Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів”, ст.1191 ЦК України перейшло право вимоги до відповідача у порядку регресу. 
Також  позивач просив   поновити пропущений строк для звернення до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, господарський суд першої інстанції виходив з того, що позивач довів правомірність понесених витрат у розмірі 32 778,71грн., які складаються зі страхового відшкодування у розмірі 32 166,01грн. та витрат за послуги аварійних комісарів у розмірі 612,70грн., а відповідач,  як володілець джерела  підвищеної небезпеки, зобов`язаний й відшкодувати шкоду, завдану його  працівником  - ОСОБА_2 під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Крім того, суд визнав  поважними причини пропуску  позивачем строку позовної давності для звернення до суду.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст.41 п.41.1 п.п. “а” Закону України “Про обов`язкове страхування цивільно – правової відповідальності власників наземних транспортних засобів”, Моторне (транспортне) страхове бюро України за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно – правову відповідальність.
Відповідно до ст.22 Закону України “Про обов`язкове страхування цивільно – правової відповідальності власників наземних транспортних засобів” Моторне (транспортне) страхове бюро України відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна життю, здоров`ю та майну третіх осіб під час дорожньо – транспортної пригоди.
Статтею 29 Закону України “Про обов`язкове страхування цивільно – правової відповідальності власників наземних транспортних засобів” передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованому у порядку, встановленому законодавством. 
З матеріалів справи вбачається, що МТСБУ було проведено виплату на користь потерпілого ОСОБА_3 в розмірі 32 166,01 грн. (40 656,20 грн. (розмір шкоди) – 8 490,19 грн. (20% ПДВ) та 612,70 грн. витрат на аварійного комісару, залучення якого передбачено ст.40 п.3 Закону України “Про обов`язкове страхування цивільно – правової відповідальності власників наземних транспортних засобів”), а всього 32 778,71 грн., які є предметом цього позову. 
Відповідно до ст.1191 ЦК України та ст.38 п.2 ч.1 Закону України “Про обов`язкове страхування цивільно – правової відповідальності власників наземних транспортних засобів” після проведення виплати у Моторного (транспортного) страхового бюро України виникло право зворотної вимоги.
Частиною першою статті 1172 ЦК України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Відповідно до статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно зі статтею 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Оскільки  на час ДТП, скоєного   ОСОБА_2 ,  який знаходився у трудових правовідносинах  з   відповідачем,  власником автобуса Ікарус 365, державний номерний знак НОМЕР_1 , був  відповідач ОСОБА_1 , який не мав договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності,  господарський суд першої інстанції дійшов обґрунтованого  висновку про  стягнення  зазначеної  суми з  відповідача на користь позивача.
При цьому, доводи   апелянта про відсутність доказів  знаходження  винної  у ДТП особи - ОСОБА_2 у трудових відносинах з ним, що свідчить про неналежність відповідача у справі, є  неспроможними з огляду на наступне.
Так, з  постанови  по адміністративній справі № 3-3528/2011  від 21.12.2011 року  про притягнення ОСОБА_2 до адмінвідповідальності  вбачається, що  він скоїв ДТП,  керуючи автобусом Ікарус 365, державний номерний знак НОМЕР_1 .
Згідно  відомостей про дорожньо-транспортну пригоду № 8912586, сформованої АІПС ДТП станом на 28.12.2011 року, власником  транспортного засобу: автобусу ІKARUS 365 номерний знак   НОМЕР_1 , № кузова: НОМЕР_3 є ОСОБА_1 .
З відомостей Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України  станом на дату  ДТП вбачається  реєстрація  фізичної особи - підприємця Шикаловського Дмитра Григоровича за видами діяльності: КВЕД 45.20, 49.41, 49.39 – технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів; вантажний автомобільний транспорт; інший пасажирський наземний транспорт.
Крім того, зі змісту судових рішень у справі  №205/1734/15-ц  також вбачається, що  суди встановлювали обставини перебування   ОСОБА_2 у трудових правовідносинах  з ФОП Шикаловський Д.Г.
При цьому, заперечуючи   даний факт,   відповідач не надав жодного доказу того, на якій правовій підставі  Трегуб С.О. керував  належним   ОСОБА_1 автомобілем.
Доводи апелянта  про те, що  у даному спорі  підлягала задоволенню його заява про  застосування наслідків пропуску  строку позовної давності  та   відмова  позивачу у  визнанні поважними  причин його  пропуску,  оскільки він пропущений МТСБУ з власної волі, без поважних, об`єктивних, непереборних та не залежних від волі та поведінки позивача обставин, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на наступне.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України), перебіг якої, відповідно до частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
За змістом частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Таким чином, протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом, а для визначення моменту виникнення права на позов важливою є також і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав (такий правовий висновок наведено, зокрема у постанові Верховного Суду від 24.04.2018 у справі № 902/538/14).
Згідно з частиною 5 статті 267 Цивільного кодексу України в разі, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Отже, у розумінні наведених положень позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності.
Поважними причинами пропуску позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим. Якщо суд дійде висновку про те, що позовна давність пропущена з поважної причини, то у своєму рішенні наводить відповідні мотиви на підтвердження цих висновків.
Оскільки поважність причин пропуску є оціночним поняттям та за відсутності визначеного законом переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, вирішення цього питання відноситься до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір, з урахуванням у кожному конкретному випадку фактичних обставин справи.
За таких обставин до висновку про поважність причин пропуску строку позовної давності можна дійти лише після дослідження усіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.
Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007 у справі "Фінікарідов проти Кіпру").
Як вбачається з матеріалів  даної справи, страхова виплата  потерпілій  особі  позивачем була проведена 02 березня 2012.
Верховний Суд у постанові від 10 січня 2019 року у справі № 200/13392/13-ц   зробив висновок про те, що строк позовної давності при регресі починає обчислюватися з того моменту, коли страховик виплатив відшкодування, а  тому строк позовної давності у даному спорі  01 березня 2015 року.
Судом встановлено, що 18 лютого 2015 року, тобто, у межах  строку позовної давності,  позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 та ФОП Шикаловського Д.Г. з аналогічних підстав (справа №205/1734/15-ц), та у справі було винесено рішення про стягнення з ФОП Шикаловського Д.Г. на користь МТСБУ суми, яка є предметом цього спору.
Проте,  постановою Верховного Суду України від 06 лютого 2018 року провадження в частині позовних вимог МТСБУ до ФОП Шикаловського Д.Г. було закрито, оскільки справа підвідомча господарському суду, в іншій частині рішення судів у справі 205/1734/15-ц залишено без змін.
Після закриття провадження в частині позовних вимог МТСБУ до Шикаловського Д.Г., позивач знову звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, оскільки 16 травня 2018 року Шикаловський Д.Г. припинив свою підприємницьку діяльність, яку вів з 2006 року, що підтверджується інформацією Міністерства юстиції України та унеможливлювало для МТСБУ на їх думку звернення до господарського суду. 
За результатом розгляду повторної позовної заяви МСТБУ, Ленінський районний суд м. Дніпропетровська повторно прийняв рішення про стягнення з Шикаловського Д.Г. суми, яка є предметом цього позову та відхилив клопотання відповідача про застосування строку позовної давності, погодившись з тим, що справа підсудна суду загальної юрисдикції.
Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2019 року рішення першої інстанції було скасовано, оскільки на думку суду апеляційної інстанції між сторонами відсутні договірні зобов`язання, а спір підвідомчий господарському суду.
Верховний Суд, переглядаючи рішення суду апеляційної інстанції не погодився з такою позицією та в постанові від 22.09.2021 року зазначив, що хоча справа є малозначною (не підлягає касаційному оскарженню в загальному порядку) проте враховуючи, що наведені у скарзі доводи дають підстави вважати, що розгляд справи у касаційному порядку має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, відкрив касаційне провадження.
Предметом розгляду Верховного Суду було саме визначення належності спору до певної юрисдикції, за результатом якого провадження було закрито та в порядку ст.256 ЦПК України  ухвалою від 01.12.2021  року направлено матеріали до Господарського суду Дніпропетровської області для продовження розгляду. 
Таким чином вбачається, що  протягом 2015-2021 років  суди загальної  юрисдикції   приймали   позовну заяву  позивача та розглядали спір по суті, не вбачавши підстав  вважати  звернення  позивача до  суду  з недодержанням правил підвідомчості/підсудності.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" зробив висновок про те, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави.
Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли би реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Іліан проти Туреччини", зазначено правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.
Практика Європейського суду з прав людини при застосуванні положень пункту 1 статті 6 Конвенції, який гарантує кожному право на звернення до суду, акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16.12.1992).
У розумінні наведених положень подання позову з недодержанням правил підвідомчості/підсудності не перериває перебігу позовної давності, але, разом із тим, з урахуванням конкретних обставин справи, може бути поважною причиною для поновлення позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права.
З огляду на зазначені обставини,  колегія суддів погоджується з висновками суду, що  є неправильним та несправедливим покладення виключно на позивача відповідальності за помилку у визначенні підвідомчості відповідної справи і позбавлення його права на захист у спірних правовідносинах. 
Таким чином, оскільки позивач - МСТБУ в межах строку позовної давності в 2015 році звернувся до відповідача з аналогічним позовом з цих самих підстав та з цього самого предмету спору, судами першої та апеляційної інстанції двічі виносились рішення по суті спору у період часу з 2015 по 2019 року, та у зв`язку зі зміною обстановки, а саме закриття відповідачем своєї підприємницької діяльності та визначенням правильної підвідомчості справи, Верховним Судом  у 2021  році визначено дану справу як таку, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, тобто позивачем вживались активні дії із захисту своїх прав у вигляді подання позову, а тому  суд першої інстанції дійшов  обґрунтованого висновку про поважність причин пропуску строку позовної давності, необхідності поновлення строку позовної давності та відповідно задоволення позовних вимог.
Аналогічні висновки  висловлені  у постановах  об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 15.05.2020 у справі                               № 922/1467/19 та Верхового Суду у постанові від 23.06.2021 року у справі № 924/1276/19). 
Інші доводи апеляційної скарги є безпідставними  і висновків суду першої інстанції вони не спростовують.
Таким чином, господарський суд Дніпропетровської області всебічно, повно, об`єктивно дослідив всі обставини справи, дав їм належну правову оцінку, правильно застосував норми матеріального права, з дотриманням норм процесуального права, що у відповідності до      ст. 276 Господарського процесуального кодексу України      є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення  суду першої інстанції - без зміни.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта. 

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.          123,        129,         269,         270,        275,276, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу       ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 08.12.2022 року у справі №205/3802/18- залишити без змін.
Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта .
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених пунктом 2 ч.3      ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.      

    Головуючий суддя                                                                                    О.В.Березкіна    

    Суддя                                                                                       М.О.Дармін

      Суддя                                                                                         Е.В.Орєшкіна