Справа № 442/6564/22                        Головуючий у 1 інстанції: Кучаковський Ю.С. 
Провадження № 22-ц/811/2932/22                Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

13 березня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
Головуючого судді: Мікуш Ю.Р.
Суддів:Приколоти Т.І.,Савуляка Р.В.
Cекретар Іванова О.О.
розглянувши у спрощеному провадженні без участі учасників у м.Львові цивільну справу № 442/6564/22 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 жовтня 2022 року у справі за заявою ОСОБА_2 , за участю заінтересованої особи: ОСОБА_1 , – про видачу обмежувального припису
в с т а н о в и в :
19 жовтня 2022 року ОСОБА_2 звернулася до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області із заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 – на строк 6 (шість)місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав, а саме:
1. заборонити перебувати в місці проживання (перебування) з постраждалою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 ;
2. заборонити наближатися на відстань 100 (сто) метрів до місця (перебування) постраждалої ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , – навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;
3. заборонити особисто або через третіх осіб розшукувати постраждалу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , якщо вона (вони) за власним бажанням перебувають у місці, невідомому ОСОБА_1 , переслідувати її (їх) та в будь-який спосіб спілкуватися з нею (ними);
4. заборонити вести листування, телефонні переговори з постраждалою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 або контактувати з нею (ними) через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 жовтня 2022 року заяву ОСОБА_2 задоволено частково.
Внесено обмежувальний припис щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , – на строк 6 (шість) місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав, а саме:
1. заборонено перебувати в місці проживання (перебування) з постраждалою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 ;
2. заборонено особисто розшукувати постраждалу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , якщо вона (вони) за власним бажанням перебувають у місці, невідомому ОСОБА_1 , переслідувати її (їх) та в будь-який спосіб спілкуватися з нею (ними);
3. заборонено вести листування, телефонні переговори з постраждалою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 або контактувати з нею (ними) через інші засоби зв`язку особисто.
В іншій частині заяви – відмовлено.
Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 жовтня 2022 року оскаржив ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази щодо вчинення ним насильства та систематичності такого насильства.
Вважає, що підставою для звернення до суду із зазначеною заявою є виключно неприязні відносини між ним та його колишньою співмешканкою. Стверджує, що заявниця сама вчиняє провокації та сварки, без будь-яких причин викликає поліцію. Зазначає, що конфлікти, які мали місце під час спілкування за допомогою СМС-повідомлень були спровоковані самою заявницею та мали виключно побутовий характер.
Вважає, що докази, надані заявницею не вказують безумовно на вчинення ним фізичного чи психологічного насильства у розумінні норм Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Посилається на те, що окремі звернення заявниці до органів поліції не підтверджують фактів вчинення ним насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству.
Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви відмовити.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча про час та дату розгляду справи були повідомлені належним чином.
Від представника ОСОБА_1 – адвоката Романів І.Б. надійшла заява про слухання справи без їхньої участі.
Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
За змістом ч.2 ст.247 ЦПК у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно ч.1ст.367 ЦПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що заявник ОСОБА_2 та ОСОБА_1 спільно проживали однією сім`єю без укладення шлюбу між собою з січня 2018 року до квітня 2021 року.
Згідно фотокопії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зазначені ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Судовим наказом Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14.06.2022 року по справі №442/2561/22 вирішено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19 травня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття, вирішено питання судових витрат.
Постановою Миколаївського районного суду Львівської області від 24.07.2020 року по справі №447/1785/20, ОСОБА_1 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП і застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 10 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 170 гривень; стягнуто з ОСОБА_1 в користь держави судовий збір в розмірі 420,40 гривень. У вказаній постанові судом встановлено, що 17.06.2020 року близько 18 год. 00 хв. гр. ОСОБА_1 за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_3 – вчинив відносно своєї співмешканки ОСОБА_2 насильство в сім`ї, а саме голосно кричав, висловлювався нецензурними словами, чим вчинив шкоду психологічному здоров`ю потерпілої.
Постановою Миколаївського районного суду Львівської області від 30.06.2021 по справі №447/1206/21 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 20 (двадцяти) неоподатковуваних мінімумів, що становить 340 (триста сорок )грн; стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в користь держави у розмірі 454(чотириста п`ятдесят чотири) грн. У вказаній постанові судом встановлено, що згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ВАБ № 107621 від 14.04.2021 ОСОБА_1 12.04.2021 за місцем свого проживання вчинив домашнє насильство відносно своєї співмешканки ОСОБА_2 , а саме погрожував, фізичною розправою, голосно кричав та ображав нецензурною лайкою, чим могла бути завдана шкода її психічному здоров`ю, чим вчинив правопорушення передбачене ч. 2 ст. 173-2 КУпАП.
Постановою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15.09.2022 року по справі № 442/5405/22 провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності  ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП – закрито у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення.
Постановою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11.10.2022 року по справі № 442/5331/22 провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, що передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, закрито у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст. 38 КУпАП.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення заяви ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, суд виходив з тих підстав, що ОСОБА_1 щодо ОСОБА_2 чинить насильство з певною періодичністю, між ними трапляються конфлікти, що свідчить про вірогідність повторного вчинення насильства.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне:
Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі — Закон), який визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.
Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
Згідно з пунктом 7 частини першої статті 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Відповідно до частини третьої статті 26 Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
Оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (пункт 9 частини першої статті 1 Закону).
Закон визначає, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.
Колегія суддів звертає увагу, що вирішуючи питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису, суд має встановити, яким формам домашнього насильства піддавався заявник та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Відповідні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 363/3496/18, провадження № 61-4830св19; від 26 вересня 2019 року у справі № 452/317/19-ц, провадження № 61-12915св19; від 17 червня 2020 року у справі № 509/2131/18, провадження № 61-271св19; від 23 грудня 2020 року у справі № 753/17743/19, провадження № 61-23053св19; від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20, провадження № 61-16103св20, від 09 лютого 2022 року у справі № 607/10853/21, провадження № 61-20491св21.
Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису, ОСОБА_2 , обґрунтувала вимоги тим, що ОСОБА_1 вчиняє щодо неї фізичне та психологічне насильство, створює конфліктні ситуації, що підтверджується неодноразово складеними щодо нього протоколами про адміністративні правопорушення, у зв`язку з чим Миколаївський районний суд Львівської області неодноразово своїми постановами визнавав ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, а Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області закривав провадження з нереабілітуючих підстав, а саме, у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення.
Згідно з положень ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно норм ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За змістом ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частинах першій – третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Колегія суддів, оцінюючи зібрані в справі докази, вважає, що ОСОБА_1 продовжує періодично вчиняти домашнє насильство (психологічне насильство) щодо ОСОБА_2 , що свідчить про високий рівень вірогідності повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи – ОСОБА_2 і такі ризики є реальними та підтверджуються матеріалами справи.
ОСОБА_2 як жертва домашнього насильства, з урахуванням та оцінкою наявних ризиків потребує захисту у порядку, передбаченому Законом, оскільки ігнорування заінтересованою особою застосованих працівниками поліції та судом до нього заходів впливу, повторюваність вчинення ним протиправних дій щодо заявника, дають підстави вважати вірогідним продовження чи повторне вчинення кривдником – ОСОБА_1 до заявниці – ОСОБА_2 психологічного чи фізичного насильства.
Враховуючи, що апеляційна скарга не містить нових доказів чи посилань на нові обставин, а її доводи зводяться до незгоди скаржника з рішенням суду першої інстанції та здійсненої ним оцінкою доказів, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення, яке постановленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.
Враховуючи те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, підстав для скасування оскаржуваного рішення колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 375, 383, 384, 389-391 ЦПК України, -суд апеляційної інстанці:
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 жовтня 2022 року – залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 27 березня 2023 року

Головуючий                                                                 Ю.Р.Мікуш
Судді:                                                                         Т.І.Приколота 

Р.В.Савуляк