ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 645/5557/16-ц
Номер провадження 22-ц/818/263/23

ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2023 року                                                                      м. Харків
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів – Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,
за участю секретаря судового засідання Супрун Я.С.,
представник позивача адвоката Кузнєцова А. І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 січня 2017 року в складі судді Федорової О.В. у справі № 645/5557/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Фрунзенський районний відділ у м. Харкові Головного управління державної міграційної служби в Харківській області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, 

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Фрунзенський районний відділ у м. Харкові Головного управління державної міграційної служби в Харківській області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Позов мотивовано тим, що вони є наймачами квартири АДРЕСА_1 , у якій, окрім них, зареєстровані також ОСОБА_1 , ОСОБА_3 . Зазначають, що з 1998 року ОСОБА_1 виїхала із квартири, а ОСОБА_3 взагалі не проживав за зазначеною адресою, комунальні послуги відповідачі не сплачують, у квартирі не проживають, але до теперішнього часу з реєстраційного обліку не зняті, чим здійснюють їм перешкоди у користуванні зазначеним нерухомим майном.
Посилаючись на вказане, просили визнати ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ), ОСОБА_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням – квартирою АДРЕСА_1 .
Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 січня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_7 та ОСОБА_2 задоволено. Визнано ОСОБА_1 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із доведеності позивачами обставин не проживання відповідачів понад п`ятнадцять років у спірній квартирі, не зацікавленості їх щодо долі квартири, та відсутності будь-яких перешкод  у користуванні квартирою.
Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 січня 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 січня 2017 року залишено без задоволення.
Ухвала суду першої інстанції мотивована відсутністю підстав для перегляду заочного рішення. 
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 27 вересня 2021 року заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 січня 2017 року в частині позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Фрунзенський районний відділ у м. Харкові ГУ ДМС в Харківській області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням скасовано, провадження в цій частині закрито.
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована, що 31 травня 2017 року, тобто вже після ухвалення оскаржуваного судового рішення, ОСОБА_4 померла. Спірні правовідносини щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, нерозривно пов`язані з особою позивача, а тому правонаступництво в даному випадку не допускається.
Постановою Харківського апеляційного суду від 27 вересня 2021 року заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 січня 2017 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Фрунзенський районний відділ у м. Харкові ГУ ДМС в Харківській області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, скасовано, в цій частині ухвалено нове судове рішення про залишення позову без задоволення.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що не проживання відповідачів у спірній квартирі без поважних причин понад шість місяців не доведено, тому вважати їх такими, що втратили зв`язок із квартирою, неможливо. Крім того, відповідачі не були належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи. 
Постановою Верховного Суду від 21 вересня 2022 року постанову Харківського апеляційного суду від 27 вересня 2021 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 скасовано, справу передано до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що посилання апеляційного суду на те, що наявні в матеріалах справи докази не є достатніми для задоволення позову, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції з огляду на норми статей 367 та 376 ЦПК України. Суди попередніх інстанцій загалом не дослідили, чи дійсно відповідачі були відсутні понад шість місяців у спірній квартирі, а якщо так - чи існували для цього поважні причини, не забезпечивши тим самим повноту дослідження обставин справи, необхідних для вирішення спору. Крім того, суд першої інстанції при задоволенні позову не надав оцінки позбавленню відповідачів права користування квартирою на предмет пропорційності в контексті передбачених статтею 8 Конвенції принципів, не перевірив дотримання балансу інтересів сторін спору та не встановив наявність або відсутність у відповідачів іншого житла. Разом з тим суд касаційної інстанції погодився з висновком суду апеляційної інстанції, що у матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення відповідачів про час, дату та місце розгляду справи.
У листопаді 2022 року справа надійшла до Харківського апеляційного суду.
Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні судового рішення неповно з`ясував обставини у справі, не врахував, що відповідачі проживають у спірній квартирі та мають в ній свої речі. ОСОБА_3 отримує медичні послуги в поліклініці відповідно до місця реєстрації. Крім того, матеріали справи не містять доказів не проживання відповідачів у квартирі та несплати за комунальні послуги. Акт, складений сусідами, не є належним та допустимим доказом, оскільки сусіди не мають повноважень на його складання. Також, акт не містить інформації щодо наявності чи відсутності їх речей в квартирі. Оскаржуваним судовим рішенням вони позбавлені можливості приватизувати житло. Відповідачі не були обізнані про перебування справи на розгляді суду, не отримували кореспонденції. 
Посилаючись на вказане, просить скасувати заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 січня 2017 року та ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволенні позову. 
Інші учасники справи рішення суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судове засідання апеляційного суду сторони – учасники судового розгляду не з`явилися.
Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 23 березня 2023 року, надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників: позивачці ОСОБА_2 , відповідачам ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , представнику відповідача адвокату Смілянському Я.Г. повернуті на адресу апеляційного суду з відмітками від 04 та 06 березня 2023 року «адресат відсутній за вказаною адресою» (т. 4, а.с.85,86 92-97), що у відповідності до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки. Третьою особою Фрунзенським районним відділом у м. Харкові Головного управління державної міграційної служби в Харківській області судову повістку – повідомлення отримано 01 березня 2023 року (т. 4, а.с. 78). 
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, представник позивача ОСОБА_2 адвоката Кузнєцов А. І., який проти апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду залишити без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.
Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає. 
Відповідно до частини 2 статті 6 ЦПК України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції (далі - ЦПК України 2004 року), ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про час і місце розгляду своєї справи.
Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями (частини 1 та 2 статті 74 ЦПК України 2004 року).
Згідно з частиною 5 статті 74 ЦПК України 2004 року судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу.
Відповідно до статті 76 ЦПК України 2004 року судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею, а за їх відсутності - відповідній житлово-експлуатаційній організації або виконавчому органу місцевого самоврядування. У разі відсутності адресата особа, що доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.
За змістом частини 5 статті 74 ЦПК України 2004 року лише у разі відсутності відповідача за зареєстрованою адресою його проживання (перебування), вважалося, що судовий виклик або судове повідомлення вручені належним чином.
Частиною 9 статті 74 ЦПК України 2004 року передбачено, що відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі.
Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).
Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).
Отже, цивільна справа може бути розглянута судом без учасників процесу лише у разі їх попереднього повідомлення про час та місце розгляду справи. 
Відповідно до відомостям адресно-довідкового підрозділу ГУДМ, УДМС України в Харківської області від 09 грудня 2016 року, поданих на запит суду, вбачається, що ОСОБА_1 , ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 .
Судом першої інстанції на адресу ОСОБА_1 , ОСОБА_3 було направлено повістки про виклик до суду на 30 січня 2017 року, однак вказані повідомлення повернуто до Фрунзенського районного суду м. Харкова з поміткою «за не запитом» (т. 1, а.с. 43 - 46).
Отже, 30 січня 2017 року суд першої інстанції розглянув справу по суті та ухвалив заочне рішення за відсутністю даних про належне повідомлення ОСОБА_1 , ОСОБА_3 .
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що вона не була обізнана про перебування справи на розгляді суду, не отримували кореспонденції, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з цих підстав та ухвалення нового судового рішення. 
Щодо суті спору, то слід зазначити таке.
Матеріали справи свідчать, що квартира АДРЕСА_1 не приватизована ( т. 1 а. с. 51).
09 лютого 1987 року видано ордер № 008362 на зайняття цього житлового приміщення на ім`я ОСОБА_8 з дочкою ОСОБА_9 (т. 1 а. с. 50). 
20 лютого 1998 року ОСОБА_10 уклала шлюб із ОСОБА_11 , який 10 лютого 2010 року було розірвано (т. 1 а. с. 52).
16 липня 2015 року ОСОБА_12 уклала шлюб із громадянином Латвії ОСОБА_13 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції (т. 1 а. с. 71).
З 03 грудня 2015 року до 31 травня 2016 року ОСОБА_12 та ОСОБА_3 мали візу для виїзду до Бельгії (т. 1 а. с. 9).
28 жовтня 2016 року комісією у складі мешканців квартир АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 складено акт про те, що дійсно ОСОБА_3 , 1998 року народження, та ОСОБА_12 з 20 лютого 1998 року і на момент складання акту не проживають за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 . Підписи членів комісії засвідчено 28 жовтня 2016 року директором Об`єднання житлових кооперативів «Екран» (далі – ОЖК «Екран») (т. 1 а. с. 8).
За адресою: квартира АДРЕСА_1 , зареєстроване місце проживання ОСОБА_4 , її дочок ОСОБА_2 , ОСОБА_14 та онука ОСОБА_3 , що підтверджується довідкою ОЖК «Екран» від 28 жовтня 2016 року № 752, відомостями адресно-довідкового відділу ГУДМС, УДМС України в Харківській області від 09 грудня 2016 року та 16 грудня 2016 року (т. 1 а. с. 7, 15-18).
Допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 підтвердили, що відповідачі не проживають за місцем реєстрації тривалий час.
ІНФОРМАЦІЯ_1 позивачка ОСОБА_4 померла (т. 1 а. с. 87).
23 лютого 2023 року засобами електронного зв`язку на адресу суду надійшло клопотання представника позивачки ОСОБА_2 адвоката Кузнецова А.І. про повторне витребування в рамках розгляду справи інформації у Адміністрації Державної прикордонної служби України про можливе перетинання кордону України її громадянами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2017 року, а також інформації у Відділу поліції № 2 Харківського районного управління поліції № 2 щодо можливого звернення громадянки ОСОБА_1 , або в інтересах свого сина ОСОБА_3 у період з 01 червня 2015 року по 30 січня 2017 року з заявами щодо перешкоджання у проживанні або користуванні житловим приміщенням за адресою квартира АДРЕСА_1 .
Відповідно до листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державно прикордонної служби від 06 березня 2023 року, механізм формування, ведення та засади функціонування бази даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України, в`їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території», визначені Положенням про цю Базу даних, затвердженого наказом Міністерством внутрішніх справ України від 27 вересня 2022 року № 614, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 26 жовтня 2022 року за № 1313/38644. Відповідно до вказаного положення данні у базі зберігаються протягом 10 років. Однак, інформація про осіб, які перетнули державний кордон України, що внесена до набрання чинності вказаного положення, зберігається у базі даних протягом 5 років, в порядку визначеному наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 25 червня 2007 року № 472. Враховуючи зазначене повідомили про неможливість надання запитуваної інформації, оскільки зазначені відомості зберігаються протягом 5 років (т. 4 а. с. 87). 
Відповідно до листа Управління соціального захисту населення адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради від 22 грудня 2022 року № 2590/0/534-22, ОСОБА_1 у період з 01 грудня 2015 року по теперішній час на обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги, не перебувала; ніяких видів державної допомоги у період з 01 грудня 2015 року по теперішній час не отримувала та, як отримувач житлової субсідії ані особисто, ані у складі домогосподарства на обліку не перебувала; з питань влаштування до будинку-інтернету, призначення матеріальної допомоги, забезпечення санаторно-курортним лікуванням та технічними засобами реабілітації у період з 01 грудня 2015 року по теперішній час не зверталась. Інформацією щодо перебування /неперебування ОСОБА_1 в соціальній установі Управління не володіє (т. 3 а. с. 234). 
Відповідно до листа Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції від 05 січня 2023 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на обліку установ не утримувались та не утримуються на даний час ( т. 4 а. с. 72). 
Відповідно до листа Головного управління Національної поліції в Харківській області від 09 січня 2023 року № 183/119-54/01, звернень та скарг від ОСОБА_1 про перешкоджанні у проживанні або користуванні житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_2 у період з 01 червня 2015 року по 30 січня 2017 року до відділу поліції № 2 Харківського районного управління поліції № 2 ГУНП в Харківській області не надходило (т.4 а. с. 5). 
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 21 липня 2022 року по справі № 645/5737/19 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_17 до Харківської міської ради, треті особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Ништяк Людмила Олександрівна, ОСОБА_2 , про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. 
Під час розгляду вказаної справи судом встановлено, що "із копії паспорта громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_17 вбачається, тривалість перебування за кордоном вказана 180 днів, з 03 грудня 2015 року по 31 травня 2016 року. Відповідно до посвідчення особи про повернення в Україну № НОМЕР_2 , стоїть відмітка 16 квітня 2019 року про повернення. Згідно відповіді Державної прикордонної служби України за вих. №0.184-7222/0/15-20-Вих вiд 03 березня 2020 року щодо перетинання державного кордону ОСОБА_18 встановлено, що позивач перебувала за кордоном з 19 грудня 2015 року по 03 жовтня 2017 року та з 08 листопада 2017 року по 16 квітня 2019 року." Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 21 липня 2022 року по справі № 645/5737/19 набрало законної сили ( т. 3 а. с. 189-192). 
Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 
Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Стаття 81 ЦПК України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень. 
Відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України  обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до частини 4 статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи.
Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК Української РСР).
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.
Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).
Статтею 71 ЖК Української РСР визначено умови, відповідно до яких особу може бути визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
Аналіз статті 71 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням, за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутністю поважних причин для такого непроживання.
Отже, на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні, а на відповідача - спростувати довготривалу відсутність чи довести, що така відсутність обумовлена поважними причинами.
Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять доказів не проживання відповідачів у квартирі та несплати за комунальні послуги, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки відповідно до комісійного акту від 28 жовтня 2016 року, складеного мешканцями квартир АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , ОСОБА_3 , 1998 року народження, та ОСОБА_12 з 20 лютого 1998 року і на момент складання акту не проживали за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 . Підписи членів комісії засвідчені директором ОЖК «Екран».
Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_3 отримує медичні послуги в поліклініці відповідно до місця реєстрації, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки на підтвердження цього ствердження не надано жодних доказів. 
Крім того,  ОСОБА_1  була відсутня у спірному приміщенні понад шість місяців, а саме з 19 грудня 2015 року по 03 жовтня 2017 року та з 08 листопада 2017 року по 16 квітня 2019 року, без поважних причин, перебуваючи за кордоном, що встановлено рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 21 липня 2022 року по справі № 645/5737/19 та на підставі частини 4 статті 82 ЦПК України не потребує доказуванню.
Судовим розглядом встановлено, що відповідачка ОСОБА_1 не підтвердила належними та допустимими доказами наведені в апеляційній скарзі доводи, а саме те, що відповідачі по справі проживають у спірній квартирі. Доказів на це відповідачами не надано ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду. 
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає законними та обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо доведеності позивачами обставин не проживання відповідачів більше шести місяців та відсутністю поважних причин для такого непроживання у спірній квартирі.
Разом з тим, враховую те що ОСОБА_1 , ОСОБА_3 не були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасування з ухваленням нової постанови про задоволення позову. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).
При поданні позовної заяви позивачі сплатили судовий збір в розмірі 551, 21 грн, що документально підтверджено платіжним дорученням (квитанцією) від 22 листопада 2016 року № 117 (т. 1, а. с. 1).
При поданні касаційної скарги ОСОБА_2 сплатила судовий збір в розмірі 1104,00 грн, що документально підтверджено платіжним дорученням (квитанцією) від 01 листопада 2021 року № 76 (т. 3, а. с. 1).
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір в загальному розмірі 1655,21 грн (551,21 +1104,00).
Керуючись ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст. ст. 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 січня 2017 року скасувати.
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Фрунзенський районний відділ у м. Харкові Головного управління державної міграційної служби в Харківській області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням – задовольнити.
Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1655,21 грн (одна тисяча шістсот п`ятдесят п`ять) грн 21 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено 23 березня 2023 року.

Головуючий                                                 Ю.М. Мальований

Судді                                                                О.Ю. Тичкова 

                                                                       В.Б. Яцина