ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2022 року 
м. Київ

cправа №  910/4905/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Кондратова І.Д. - головуючий, судді - Бакуліна С.В., Губенко Н.М., 

за участю секретаря судового засідання - Коровай Л.В. 
за участю представників учасників справи:
представника позивача - Зима М.О. (директор)
представника відповідача - Гром А.М. (самопредставництво)
представника прокуратури - Ющенко М.А.

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство матеріального забезпечення "Райвел"

на постанову Північного апеляційного господарського суду
(головуючий - Барсук М.А., судді - Пономаренко  Є.Ю., Руденко  М.А.)
від 05.07.2022

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство матеріального забезпечення "Райвел"
до Міністерства оборони України
за участю Офісу Генерального прокурора
про стягнення 162 044  317, 00 грн.

Короткий зміст позовних вимог та заперечень, суть спору

1.          31.03.2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Підприємство матеріального забезпечення "Райвел" (далі - Товариство) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України (далі - Міністерство) про відшкодування вартості майна в сумі 162 044 317,00 грн.

2.          Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що рішенням суду 28.01.2019 у справі № 910/13603/18 за позовом Міністерства був визнаний недійсним договір № 1 "Інвестування та модернізації матеріально технічної бази військового шпиталю" від 27.03.2007 (надалі -інвестиційний договір від 27.03.2007), що укладений між сторонами, та додатки до нього. Суд не вирішував у цій справі питання про застосування наслідків недійсності правочину. На виконання інвестиційного договору позивач поставив медичне обладнання на суму 47 575 297,08 грн. Міністерство відмовилось повертати майно, посилаючись на правовий режим майна та відсутність у законі порядку передачі майна на вимогу суб`єкта господарювання. Відповідно до абзацу другого частини першої статті 216 ЦК України Міністерство зобов`язано відшкодувати вартість майна за цінами, які існують на момент відшкодування.

3.          Міністерство проти позову заперечувало, посилаючись на те, що:
-          майно, що було набуте Міністерством за інвестиційним договором, закріплено за військовою частиною на праві оперативного управління та набуло статусу військового (медичного) майна; 
-          законодавством у військовій сфері та Положенням про порядок відчуження та реалізації військового майна Збройних Сил, що затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2000 року № 1919, не передбачена можливість вилучення (передачі) майна у такий спосіб;
-          позивач на виконання інвестиційного договору отримав у власність нерухоме майно (будівлі) на суму 27 763 582,06 грн та земельну ділянку площею 2,87 га. Позивач володів та користувався цим майном до 06.07.2016 (набрання законної сили рішення у справі № 904/2552/15);
-          за період з 2007 по 2016 роки позивач отримував доходи від цього майна, але не визначає їх розмір.

4.          Також Міністерство заявило про застосування наслідків строку позовної давності. Міністерство вважало, що право на позов у позивача виникло 06.07.2016 (набрання законної сили рішенням у справі № 904/2552/15, яким визнано недійсним інвестиційний договір від 27.03.2007 з додатками до нього стосовно споруд і будівель, розташованих на території військового містечка), тому позивач, звернувшись до суду 31.03.2020, пропустив трирічний строк позовної давності.

5.          Прокурор Офісу Генерального прокурора, що вступив у справу в інтересах держави, у поясненнях проти позову заперечував з таких підстав:
-          позивач вказав у позові, що на виконання судового рішення у справі № 50/740-11/78 Міністерство у 2011 році сплатило позивачу 13411715,02 грн, як сума заборгованості, що не була сплачена з урахуванням вартості переданого нерухомого майна за поставлене обладнання. Такі дії є зловживаннями правами відповідно до статті 43 ГПК України;
-          такі обставини мають значення під час з`ясування питання щодо наявності підстав для захисту прав та застосування до спірних правовідносин норми частини першої статті 216 ЦК України, оскільки вимога про сплату вартості товару за цінами станом на 2020 рік, за частину якого сплачено ще в 2011 році, призводить до порушення загальних засад цивільного законодавства, а саме: справедливості, добросовісності та розумності;
-          не всі об`єкти нерухомості були повернуті у власність держави, навіть з урахуванням прийнятих рішень; 
-          висновок судової експертизи від 29.06.2021 не дає ґрунтовну інформацію стосовно предмета доказування у справі, оскільки експертиза проведена без урахування, що частина майна була оплачена, тому неможливо визначити/виокремити перелік майна, вартість якого підлягала оцінці під час проведення експертизи;
-          дії позивача є необґрунтованими, спрямованими на зловживання своїм правом шляхом безпідставного заволодіння бюджетними коштами та вчиняються з наміром завдати шкоди державі, тому відповідно до частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

6.          Між позивачем та відповідачем укладено договір інвестування реконструкції та модернізації матеріально-технічної бази військового шпиталю від 27.03.2007 № 1 (далі - інвестиційний договір), предметом якого є правове регулювання участі сторін у складанні, корегуванні проекту, реконструкції, модернізації, технологічному оснащенні матеріально-технічної бази військового шпиталю, зазначеному у п. 1.1 цього Договору, а також здійсненні інших робіт, зокрема, будівельних, направлених на досягнення мети цього Договору, та введення об`єкту в експлуатацію. В рамках цього Договору позивач є генеральним інвестором щодо складання, корегування проекту, реконструкції, будівництва, переобладнання, модернізації та технологічного оснащення об`єкта та введення його в експлуатацію тощо (п. 1.2, 1.3).

7.          В подальшому до цього договору вносилися зміни, шляхом підписання між сторонами додаткових угод.

8.          Актом виконання інвестиційного проекту договору від 23.12.2008 № б/н підтверджується передача позивачем відповідачу обладнання в загальній сумі 47 575 297,08 грн відповідно до актів прийому-передачі, зазначених в такому акті виконання інвестиційного проекту Договору.

9.          Обставини виконання умов інвестиційного договору протягом 2007 та 2008 років та здійснення поставки медичного обладнання на загальну суму 47 575 297,08 грн встановлені рішенням від 11.04.2011 у справі №50/740-11/78, яким стягнуто з Міністерства на користь позивача 13 411 715,02 грн.

10.          Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби України від 09.12.2011 ВП № 28869264 про закінчення виконавчого провадження встановлено виконання наказу від 16.09.2011 № 50/740-11/78 про стягнення з відповідача на користь позивача, зокрема, основного боргу в сумі 13 411 715,02 грн.

11.          Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 28 березня 2016 року у справі № 60/158-08, яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 09 серпня 2016 року, відмовлено у задоволенні позову Товариства про визнання права власності на нерухоме майно.

12.          Суд у цій справі встановив, що Міністерство відчужило спірне нерухоме військове майно без дозволу Кабінету Міністрів, тому дійшов висновку, що інвестиційний договір та додаткові угоди до нього є нікчемним правочином відповідно до статті 228 ЦК України, як такий, що порушує публічний порядок.

13.          Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 19.04.2016 у справі № 904/2552/15, яке набрало законної сили, суд визнав недійсними Договір з додатками до нього та невід`ємними частинами цього Договору актами розподілу часток Сторін в об`єкті (матеріальна база військового шпиталю, що розташований на земельній ділянці по вул. Комсомольській, 63 у м. Дніпропетровську) стосовно споруд і будівель, розташованих на території військового містечка № 7, а також витребував нерухомого майно з чужого незаконного володіння.

14.          У цій справі дійшов висновку, що договір укладений з метою приховати інший правочин, - договір міни (відчуження) спірного нерухомого військового майна на медичне обладнання, яке поставив позивач. Міністерство відсудило військове майно під час дії заборони. Цей договір суперечить інтересам суспільства, оскільки результатом його виконання стало вибуття з державної власності військового шпиталю, що не відповідало меті договору.

15.          Іншим рішенням Господарського суду м. Києва від 28.01.2019 у справі № 910/13603/18 задоволено зустрічний позов Міністерства і визнано недійсним договір з додатками до цього договору та невід`ємними частинами цього договору актами розподілу часток сторін в об`єкті від 16.08.2007, 06.09.2007, 08.10.2007, 17.12.2007, 01.08.2008, 06.10.2008. Внаслідок визнання недійсності договору відмовлено у задоволення первісного позову Товариства про стягнення заборгованості за поставлене обладнання.

16.          Позивач звернувся до відповідача з листом від 25.11.2019 № б/н про повернення майна, отриманого за договором, а при неможливості такого повернення - відшкодувати його вартість.

17.          Міністерство листом від 22.01.2020 № 510/8/500 повідомило, що майно за договором набуло статусу військового майна, передача якого за вимогою суб`єктів господарювання не передбачена.

18.          На замовлення позивача складено звіт про оцінку майна, відповідно до якого вартість майна, яке передано позивачем відповідачу за договором, становить 162042317,00 грн.

19.          Для встановлення вартості медичного обладнання, що відповідач одержав за недійсним договором, за клопотанням Міністерства ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.02.2021 було призначено судову товарознавчу експертизу.

20.          Висновком експерта   від 29.06.2021 встановлено, що загальна ринкова вартість майна, зазначеного в ухвалі та додатках до неї, визначена на момент проведення експертизи, складає 117 768 750,00 грн, без урахування вартості товарів у товарних позиціях пп. 236-240, 301, 479-480, яка не визначалась за причинами, наведеними в таблиці № 1 дослідницької частини висновку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
21.          Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.12.2021 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Міністерства на користь Товариства 104 357  034, 98 грн та витрати по сплаті судового збору в сумі 473  790,80 грн. У решті позову відмовлено. 

22.          Північний апеляційний господарський суд постановою від 05.07.2022 скасував рішення суду першої інстанції скасував та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову відмовив повністю.

23.          Суди обох інстанцій дійшли висновку, що Міністерства зобов`язано повернути позивачу одержане за договором майно шляхом відшкодування його вартості у сумі 104  357 034,98 грн, яка визначена згідно з експертним висновком та з урахуванням часткової оплати. 

24.          Суд першої інстанції відхилив заяву Міністерство про застосування наслідків спливу строку позовної давності, оскільки дійшов висновку, що право на застосування реституції та витребування майна виникло 01.03.2019, тобто, з моменту набрання законної сили рішенням від 28.01.2019 у справі № 910/13603/18, тому позивач, звернувшись 31.03.2020, не пропустив трирічний строк позовної давності. 

25.          Суд апеляційної інстанції не погодився з таким висновком і виходив з того, що у постанові від 28.03.2016 у справі № 60/158-08 Харківський апеляційний господарський суд дійшов висновку про нікчемність інвестиційного договору, тому за правилами частини третьої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. У справі, що переглядається, виконання договору почалось 04.06.2007, тому позивач пропустив строк позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, і не навів обставин, які б свідчили про поважність причин пропуску строку, що є підставою для відмови у позові.

26.          Суд апеляційної інстанції, розглядаючи аргументи Міністерства, що були викладені в апеляційній скарзі, зазначив, що:
-          суд першої інстанції обґрунтовано відхилив заперечення відповідача на висновок експертизи та клопотання про витребування додаткових доказів, оскільки вимоги Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень не вимагають засвідчення поданих експерту документів відповідно до вимог ДСТУ-4163:2020. Міністерство не навело своїх сумнівів щодо наданих експерту документів, їх невідповідність оригіналам чи відмінність від оригіналів, які наявні у відповідача. Та обставина, що експерту зі сторони Міністерства було направлено всього 670 найменувань майна, тоді як експертом здійснено оцінку 674 одиниць майна не є підставою для відхилення висновку експерта, оскільки Міністерство не зазначило перелік майна, яке не було враховане експертом під час здійснення експертизи або яке було оцінене помилково. Міністерство відповідно до вимог частини другої статті 107 ГПК України не навело підстав щодо сумнівів у правильності висновку експерта (необґрунтованість, суперечність з іншими матеріалами справи, тощо);
-          Міністерство належними і допустимими доказами, зокрема, висновком експерта не довело, що сплачена сума у розмірі 13 411 715,02 грн могла змінитись під час оцінки експертом вартості поставленого позивачем відповідачу товару у 2020 році, що є підставою для відхилення його аргументів, що зменшення суми стягнення на 13 411 715,02 грн за товар, який був оплачений ще в 2011 році, при оцінці вартості товару у 2020 році, призводить до порушення загальних засад справедливості, добросовісності та розумності;
-          правильним є висновок суду першої інстанції, що відповідач відповідно зобов`язаний повернути позивачу все одержане за нікчемним договором майно у вигляді його вартості у сумі 104 357 034,98 грн, яка визначена згідно з експертним висновком та з урахуванням встановленої вище часткової оплати.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та підстава (підстави) відкриття касаційного провадження. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу, та викладені у відзиві на касаційну скаргу

27.          25.09.2022 скаржник на виконання ухвали Верховного Суду подав нову редакцію касаційної скарги, в якій зазначає: 
-          суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми статей 204, частини першої статей 213, статей 228, 626, 628 ЦК України і не застосував норми частини першої статті 217 ЦК України, оскільки розповсюджуючи на весь договір правовий висновок Харківського апеляційного господарського суду щодо нікчемності правочину, не врахував, що цей договір за своєю природою є змішаним, сторони однаково тлумачили правову природу договору. Суд апеляційної інстанції не врахував висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 (щодо застосування презумпції правомірності правочину), постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01.04.2020 у справі № 583/3343/19, від 15.03.2021 у справі № 361/392/20, від 21.10.2020 у справі № 194/1387/19, від 09.12.2019 у справі № 524/5152/15-ц (щодо застосування наслідків недійсності частини правочину (окремих пунктів кредитного договору)), що є підставою касаційного оскарження відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України; 
-          суд апеляційної інстанції порушив принцип res judicate, оскільки надав перевагу одному судовому рішенню над іншим при оцінці дійсності договору в частині поставки медичного обладнання, фактично залишив поза увагою обов`язковість виконання судового рішення у справі № 910/13603/18, не врахував висновок Верховного Суду, що викладений у постанові від 06.02.2020 у справі № 916/2828/18, щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів, а також висновок у постанові від 04.10.2018 у справі № 910/17763/17 щодо застосування норм частини третьої статті 75 та пункт 3 частини першої статті 231 ГПК України, що є підставою касаційного оскарження судового рішення відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України; 
-          суд апеляційної інстанції  неправильно застосував норми статей 256, 257, 261 ЦК України, оскільки помилково визначив початок перебігу строку позовної давності, і не врахував висновок Верховного Суду від 14.05.2020 у справі № 916/1952/17, що перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків недійсності правочину необхідно рахувати з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання правочину недійсним. За наявності відповідного рішення суду у позивача виникли "правомірні очікування" та "законні сподівання" щодо повернення майна за недійсним правочином, що є підставою касаційного оскарження судового рішення відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України;
-          визнання недійсним частини істотних умов змішаного договору не призводить до автоматичної недійсності усіх інших його умов та договору в цілому, з огляду на те, що у складі такого правочину можуть залишатися інші істотні умови, які складають повноцінну договірну конструкцію, здатну реалізувати частину прав та інтересів сторін правочину, що залишився дійсним. Відсутній висновок Верховного Суду щодо однакового застосування наслідків недійсності правочинів, укладених у вигляді змішаних договорів (стаття 628 ЦК України) з урахуванням особливостей застосування норм статті 217 ЦК України, що є підставою касаційного оскарження судового рішення відповідно до пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України.

28.          Скаржник також зазначає, що висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 31.10.2017 у справі № 826/8465/14, Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17 та Верховного Суду від 05.03.2020 у справі № 14/325 "б", від 11.02.2020 у справі № 10/5026/995/2012, на які посилався суд апеляційної інстанції, не підлягають врахуванню, оскільки ці висновки стосуються правовідносини, які не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається.

29.          Міністерство у відзиві на касаційну скаргу просить її залишити без задоволення, постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, а касаційне провадження у справі закрити на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України посилаючись на те, що: 

-          спірне закріплене за зокрема військовою частиною НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) на правах оперативного управління та набуло статусу військового (медичного) майна. Відчуження військового медичного майна шляхом вилучення (передачі) іншій стороні, законодавством у військовій сфері, зокрема Положенням про порядок відчуження та реалізації військового майна Збройних Сил України № 1919 не передбачено; 
-          суд апеляційної інстанції правильно визначив початок перебігу строку позовної давності за правилами частини третьої статті 216 ЦК України, оскільки Харківський апеляційний господарський суд при розгляді справи № 60/158-08 дійшов висновку про нікчемність договору в цілому, а не окремих його частин;
-          висновки, викладені в постановах Верховного Суду, на які посилався скаржник, стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі № 910/4905/20, яка переглядається;
-          скаржником не обґрунтовано необхідності формування висновку Верховного Суду щодо застосування норм статей 217, 628 ЦК України, що є підставою для закриття касаційного провадження.

30.          Прокурор Офіс Генерального прокурора подав письмові пояснення. Просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.07.2022- без змін, посилаючись на те, що:
-          правовідносини у зазначених скаржником справах не є подібними до правовідносин у справі № 910/4905/20 за об`єктом спору і змістом цих відносин, у зв`язку з чим, наведені правовід позиції не можуть бути враховані під час касаційного перегляду цієї справи;
-          як вбачається з акту виконання інвестиційного проекту від 23.12.2008, виконання нікчемного договору почалось з 04.06.2007 (акт прийому-передачі медичного обладнання від 04.06.2007), а тому саме з цієї дати почався перебіг позовної давності для захисту прав, порушених нікчемним правочином;
-          у справі № 904/2552/15 встановлено, що за поставлене медичне обладнання на підставі договору Міністерство з Товариствами об`єктами нерухомого військового майна, яке не могло бути відчужене, вибуло поза волею власника і підлягає витребуванню. Тобто встановлено факт незаконної передачі майна та скасовано підставу такої передачі;
-          Товариство було обізнане про порушення своїх майнових інтересів під час вирішення спору у справі № 904/2552/15, тобто фактично право на позов про застосування наслідків недійсності правочину, навіть з урахуванням обставин визнання недійсним договору в частині передачі майна, яке було передано як оплата поставленого медичного обладнання, у останнього виникло з 06.07.2016 - з моменту набрання законної сили судовим рішенням.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосоване законодавство

31.          Верховний Суд заслухав суддю-доповідача, перевірив в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи, й дійшов висновку, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з такого.

32.          За змістом абзацу першого частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює для сторін тих прав та обов`язків, які зумовлені його вчиненням, а породжує лише передбачені законом наслідки, пов`язані з його недійсністю. Одним із таких наслідків є реституція. Вона спрямована на відновлення status quo у фактичному та правовому становищі сторін, яке існувало до вчинення недійсного правочину, шляхом нівелювання юридичного значення будь-яких дій, які сторони вчинили на виконання цього правочину. Тому кожна сторона зобов`язана повернути іншій у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України).

33.          За недійсності правочину взаємне повернення сторонами одержаного за ним (двостороння реституція) є юридичним обов`язком, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину. Таке поновлення сторін у попередньому становищі може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за відповідним правочином, залишається у його сторони. У разі неможливості здійснити реституцію у натурі, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, сторони зобов`язані відшкодувати вартість того, що одержали, за цінами, які існують на момент відшкодування (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України).

34.          Крім того, наслідком недійсності правочину є відшкодування за рахунок винної сторони другій стороні недійсного правочину або третій особі збитків і моральної шкоди, завданих у зв`язку із вчиненням недійсного правочину (частина друга статті 216 ЦК України).

35.          ЦК України визначає такі загальні юридичні наслідки недійсності правочину: (1) основний - двостороння реституція - повернення сторін недійсного правочину до попереднього стану, тобто становища, яке існувало до його вчинення (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України); (2) додатковий - відшкодування збитків і моральної шкоди винною стороною на користь другої сторони недійсного правочину та третьої особи, якщо їх завдано у зв`язку із вчиненням такого правочину (частина друга статті 216 цього Кодексу, пункт 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (провадження № 12-58гс21). Окремо застережно, що правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін (частина четверта статті 216 ЦК України).

36.          Верховний Суд, зважаючи на межі розгляду справи судом касаційної інстанції (стаття 300 ГПК України), зазначає, що суди обох інстанцій встановили, що відповідач як покупець за недійсним спірним договором має юридичний обов`язок повернути позивачеві як продавцеві за цим договором медичне обладнання. З огляду на правовий режим майна його повернення не є можливим. Висновки судів щодо вирішення спору по суті (обов`язку Міністерства повернути відшкодувати вартість майна, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна) не перевіряються, оскільки не оскаржуються сторонами. Міністерство та прокурор не оскаржували судові рішення з посиланням на відсутність підстав для застосування правових наслідків нікчемності (недійсності) правочину, необґрунтоване відхилення клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. 

37.          Ключовим питанням, на яке належить надати відповідь у цій справі, з урахуванням доводів касаційної скарги та обставин встановлених судами, є те, з якого моменту починається перебіг позовної давності за вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, який судами при вирішенні спору між сторонами у справі був визнаний як нікчемний в силу закону (порушує публічний порядок), так і недійсним (оспорюваний правочин), оскільки його дійсність заперечувала одна із сторін, що є представником держави у спірних правовідносинах.

38.          Частина третя статті 261 ЦК України є спеціальною нормою стосовно частини першої статті 261 ЦК України. Законодавець у частині третій статті 261 ЦК України передбачив особливості початку перебігу позовної давності. 

39.          Для визначення початку перебігу позовної давності за вимогою про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, яка пред`явлена стороною такого правочину, належить застосовувати частину третю статті 261 ЦК України. Перебіг позовної давності за вимогою про застосування наслідків нікчемного правочину, яка пред`явлена стороною такого правочину, пов`язується саме з початком виконання нікчемного правочину, незалежно від того, чи був такий нікчемний правочин виконано повністю і яка зі сторін здійснила виконання. Причому такий початок перебігу стосується будь-яких наслідків нікчемного правочину (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року у справі № 638/16768/19 (провадження № 61-1336св22).

40.          Суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з того, що згідно з частиною третьою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

41.          Водночас суд апеляційної інстанції, порушуючи принцип розумності та справедливості та принцип res judicate, про що правильно вказує скаржник, безпідставно не врахував конкретні обставити та не надав їм належної оцінки: сторони однаково тлумачили правову природу договору, тому цей договір за позовом органів державної власності (в тому числі відповідача у справі) окремо був визнаний недійсним (як оспорюваний правочин), що, зокрема, й зумовило відмову у задоволенні позову у стягненні заборгованості за поставлене обладнання у справі № 910/13603/18. 

42.          Суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання наслідків спливу строку позовної давності, встановив початок перебігу строку, але не з`ясував та прямо не зазначив конкретно дату, коли такий строк сплив, тому висновок про сплив позовної давності позовної давності є передчасним. Суд також не надав оцінки поведінки Міністерства, як сторони договору, й ознак суперечливої поведінки у реалізації права на оспорювання договору та заперечення таких обставин при вирішенні спору про застосування наслідків недійсності договору, а також вчинення ним дій, що можуть свідчить про визнання свого боргу або іншого обов`язку. Встановлення таких обставин має істотне значення як для визначення обставин переривання перебігу позовної давності (стаття 264 ЦК України) та для вирішення питання поважності причин пропущення позовної давності (частина п`ята статті 267 ЦК України).

43.          Аргументи скаржника щодо неправильного застосування норм статті 628 ЦК України та необхідності врахування висновку, що викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 (щодо застосування презумпції правомірності правочину), постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01.04.2020 у справі № 583/3343/19, від 15.03.2021 у справі № 361/392/20, від 21.10.2020 у справі № 194/1387/19, від 09.12.2019 у справі № 524/5152/15-ц (щодо застосування наслідків недійсності частини правочину (окремих пунктів кредитного договору)), Верховний Суд відхиляє, оскільки у справі № 60/158-08 про визнання права власності на нерухоме майно суд визнав інвестиційний договір нікчемним не в частині, а повністю, оскільки "оскільки інвестиційний договір свідомо складений учасниками саме таким чином, щоб унеможливити грошове порівняння благ, що отримує набувач поліпшень майна (Міністерство оборони України) та вартості військового майна, якого він позбавляється", і дійсною метою зазначеної інвестиційної угоди було протиправне відчуження військового майна.  У спірних правовідносинах, зважаючи на конкретні обставини, обставини визнання судом у подальшому інвестиційного договору недійсним за позовом органу державної влади, не свідчить, що цей договір був визнаний нікчемним лише в частині. Такі обставини можуть враховувати в контексті оцінки  з`ясування обставин переривання перебігу позовної давності та поважності причин пропущення позовної давності. 

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

44.          За змістом пункту 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.

45.          Частиною третьою статті 310 ГПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

46.          З огляду на те, що суд апеляційної інстанції не дослідив докази у справі та не встановив дату спливу строку позовної давності, не перевірив наявність обставин переривання перебігу позовної давності, не врахував висновки Верховного Суду про необхідність дотримання принципу res judicate, про що правильно вказує скаржник, дійшов передчасного висновку як про сплив позовної давності, так і про відсутність визнання поважними причини пропущення позовної давності, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

47.          Під час нового розгляду справи суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, має також з`ясувати вказані вище обставини та надати їм відповідну правову кваліфікацію з урахуванням висновків, викладених у цій постанові, та постановити законне й обґрунтоване рішення, забезпечуючи розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається втручання держави у право на мирне володіння майном, та засобами, які використовуються для її досягнення, враховуючи вимоги статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Розподіл судових витрат

48.          Оскільки справа направляється на новий розгляд, розподіл коштів, сплачених за подання касаційної скарги, має бути здійснено після вирішення спору в цій справі відповідно до його результатів.

Керуючись статтями 129, 300, 301, пунктом 2 частини першої статті 308, статтями 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1.          Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство матеріального забезпечення "Райвел" задовольнити частково.

2.          Постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.07.2022 у справі № 910/4905/20 скасувати.

3.          Справу № 910/4905/20 передати на новий розгляд до Північного апеляційного господарського суду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                          І. Кондратова

Судді                                                                                                    С. Бакуліна 

                                                                                                    Н. Губенко