Номер провадження: 22-ц/813/1022/22 
Справа № 522/21473/18
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2022 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (правонаступником якого є ТОВ «Консалт Солюшенс») у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Домусчі Л.В. 14 лютого 2019 року у м. Одеса, -
встановила:

У грудні 2018 року ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення, в солідарному порядку, заборгованості по відсотках за кредитним договором № 377/07ф від 15 жовтня 2007 року у розмірі 11 403,44 доларів США у перерахунку на національну грошову одиницю України 328 465,25 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачами своїх зобов`язань перед ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» за вищевказаним договором щодо повернення кредиту та внесення плати за користування кредитом у розмірі, строки і на умовах, визначених цим договором. Рішенням суду від 04 липня 2012 року з відповідачів вже було стягнуто на користь банку заборгованість за кредитним договором за тілом кредиту – 102 682,72 доларів США; за відсотками – 15 756,57 доларів США; за комісією – 1 905,57 грн., за неустойкою – 26 138,78 грн. Банк посилався на те, що зобов`язання за кредитним договором до цього часу невиконане, незважаючи на вказане рішення суду, а тому позивач просив стягнути з відповідачів заборгованість за відсотками за період 15 лютого 2016 року по 15 вересня 2016 року у розмірі 11 403,44 доларів США у перерахунку на національну грошову одиницю України 328 465,25 грн.
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2019 року у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» було відмовлено.
В апеляційній скарзі Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України.
Сторони про розгляд справи на 13 грудня 2022 року були сповіщені належним чином.
Заяв, клопотань від сторін по справі на адресу Одеського апеляційного суду не надходило.
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
З матеріалів справи вбачається, що згідно кредитного договору № 377/07ф від 15 жовтня 2007 року ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», надало ОСОБА_1 кредит в сумі 105 000,00 доларів США, що складало еквівалент 530 250,00 грн. за курсом НБУ дату укладення цього договору, для проведення розрахунків по договору пайової участі у фінансуванні будівництва № 185/41-0073 від 12 січня 2006 року, що укладений між позичальником ОСОБА_1 та ТОВ «Консоль», згідно якого позичальник придбає у власність нерухоме майно - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 ), яке стане власністю позичальника у майбутньому, на строк користування з 15 жовтня 2007 року по 14 жовтня 2027 року, із сплатою процентів за користування кредитними коштами за процентною ставкою у розмірі 13 % річних та плати за обслуговування кредиту в розмірі 31,5 доларів США, що ставить 0,03% від суми кредиту, з погашенням кредиту та сплатою процентів за користування кредитними коштами і внесенням плати за обслуговування кредиту щомісячно в порядку, розмірах та у строки, визначені в цьому договорі, з датою кінцевою повернення кредиту та усіх нарахувань за ним -14 жовтня 2027 року.
Згідно п.1.6. Кредитного договору, в забезпечення виконання зобов`язань за цим договором, 15 жовтня 2007 року між відповідачем і позивачем як іпотекодержателем був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гарською В.В. за р.№ 5162, згідно умов якого предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_1 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н.В. 24 вересня 2007 року за р.№ 5232, зареєстрованого КП «ОМБТІ та РОН» 25 вересня 2007 року, запис № 3013 в книзі 656 пр-155, заставною вартість 734 668,95 грн.
Наданий ОСОБА_1 кредит також забезпечений порукою відповідача ОСОБА_2 , про що 15.10.2007 року між поручителем ОСОБА_2 і позивачем укладено договір поруки б/н.
Згідно п.п.1.1, 2.1, 3.1 цього договору поруки, у разі невиконання боржником ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором № 377/07ф від 15 жовтня 2007 року, поручитель ОСОБА_2 та боржник ОСОБА_1 відповідають перед кредитодавцем як солідарні боржники, в тому числі за повернення основної суми боргу, сплату нарахованих відсотків по кредиту та інших платежів, передбачених кредитним договором.
11 вересня 2007 року між позивачем у відповідачем ОСОБА_1 підписано додаткову угоду № 01 до кредитного договору № 377/07ф від 15 жовтня 2007 року, згідно умов якої плата за користування кредитними коштами встановлена в розмірі 15% річних.
01 грудня 2008 року між позивачем і відповідачем ОСОБА_1 підписано додаткову угоду № 02 до кредитного договору № 377/07ф від 15 жовтня 2007 року, згідно умов якої плата за користування кредитними коштами встановлена в розмірі 16,5 % річних.
Позивач в повному обсязі виконав свої зобов`язання за кредитним договором № 377/07ф від 15 жовтня 2007 року щодо надання відповідачу ОСОБА_1 кредитних коштів у відповідності до умов цього договору.
Судом встановлено, що у зв`язку із недотримання позичальником встановлених кредитним договором із додатковими до нього угодами терміну повернення кредиту та внесення плати за кредитним, у ОСОБА_1 виникла заборгованість, у зв`язку із чим в січні 2010 року банк звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із позовом про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 липня 2012 року (справа №2-4268/11) позов Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» було задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк»:
1) заборгованість за кредитним договором № 377/07ф від 15 жовтня 2007 року з додатковою угодою № 01 від 11 вересня 2008 року та додатковою угодою № 02 від 01 грудня 2008 року у розмірі 119 439 (сто дев`ятнадцять тисяч чотириста тридцять дев`ять) доларів США 29 центів, що в еквіваленті по курсу НБУ (7,9960 грн. за 1 долар США) станом на 24 листопада 2009 року складає 955 036 (дев`ятсот п`ятдесят п`ять тисяч тридцять шість) грн. 56 коп., та 28 044 (двадцять вісім тисяч сорок чотири) грн. 35 коп., з яких : заборгованість за кредитом -102 682,72 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ складає 821 051,03 грн.; заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 15 756,57 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ складає 125 989,53 грн. ; заборгованість по комісії за розрахункове обслуговування -1 905,57 грн. ; плата за пропуск платежів -26 138,78 грн. ;
2) судові витрати в сумі 1 820 (одна тисяча вісімсот двадцять) грн. 00 коп.
У задоволені решти частини позовних вимог відмовлено.
При цьому, судом за розглядом справи №2-4268/11 було встановлено, що у відповідності до ч.1 ст.559 ЦК України порука ОСОБА_2 вважається припиненою у зв`язку зі зміною зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується його відповідальність. Тому позовні вимоги банку в частині стягнення з поручителя заборгованості за кредитним договором № 377/07ф від 15 жовтня 2007 року були залишені без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 липня 2012 року набрало законної сили 28 листопада 2012 року.
Звертаючись 06 грудня 2018 року до суду з даним позовом, Банк посилався на те, що, незважаючи на наявність рішення суду від 04 липня 2012 року, зобов`язання за кредитним зобов`язання залишається невиконаним, а тому позивач просив стягнути солідарно з відповідачів різницю заборгованості по відсотках за кредитним договором за період із 15 лютого 2016 року по 15 вересня 2016 року у розмірі 11 403,44 доларів США, що у перерахунку на національну грошову одиницю України (в еквіваленті на курсу НБУ 28,080405 грн. за один долар США на 23 жовтня 2018 року) становить 328 465,25 грн.
Згідно частин першої та другої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник, зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Згідно з положеннями статей 530,612,625 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).
Судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що ПАТ «ВіЕйБі Банк», використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, звернувшись у січні 2010 року до суду із позовом про примусове солідарне стягнення цих коштів у судовому порядку із боржника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 , за яким судом постановлено рішення.
Такими діями кредитор, на власний розсуд, змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки, із чим погодився і суд, який частково задовольнив позовні вимоги банку.
Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також інші обумовлені в договорі платежі (комісію та пеню) припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відповідні правові висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа N 14-10цс18), від 04 липня 2018 року (справа N 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року (справа №202/4494/16-ц), від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 .
Вказані правові висновки були враховані також у постановах Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі №383/869/14, від 10 лютого 2021 року у справі №331/3410/16-ц, від 30 червня 2020 року у справі №717/1223/17-ц та інших. 
З огляду на викладене суд дійшов вірного висновку, що дострокове стягнення кредиту відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України, ч.2 ст. 1054 ЦК України є наслідком неналежного виконання боржником своїх кредитних зобов`язань. Це є спосіб цивільно-правової відповідальності боржника. У подальшому, при невиконанні рішень суду, у кредитора виникає право стягувати суми, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов`язання не припинилися. У ст. 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється в силу його виконання, проведеного належним чином (а не в силу ухвалення рішення суду).
Згідно положень ч.1 ст. 1050 ЦК України, стягнення суми процентів за ст. 1048 ЦК України є платою (винагородою) за користування грошовими коштами, а стягнення за положеннями ч.2 ст. 625 ЦК України – заходом цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
Оскільки ПАТ «ВіЕйБі банк» вимог про стягнення з позичальника сплати встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, а також трьох процентів річних від простроченої суми на підставі положень статті 625 ЦК України не заявляв, з огляду на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог банку, пред`явлених до ОСОБА_1 , за їх необґрунтованістю.
Стосовно вимог банку, пред`явлених до ОСОБА_2 , судом звернуто увагу позивача на те, що з урахуванням рішення Приморського районного суду м. Одеси за розглядом справи №2-4268/11 про припинення поруки ОСОБА_2 на підставі ч.1 ст. 559 ЦК України, - банк позбавлений права пред`являти будь-які вимоги до поручителя, пов`язані з невиконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором № 377/07ф від 15.10.2007 року, у зв`язку із чим в частині вимог банку до поручителя ОСОБА_2 судом першої інстанції вірно відмовлено за їх безпідставності.
Що стосується доводів апеляційної скарги Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України, то колегія суддів вважає їх обґрунтованими, однак звертає увагу апелянта на те, що позивач - ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», не звертався до суду з позовом про стягнення з відповідачів заборгованості за відсотками на підставі положень ч.2 ст. 625 ЦК України, а обґрунтував свої вимоги положеннями ст. 1048 ЦК України, які не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.
Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. 
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2019 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування  немає.  
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (правонаступником якого є ТОВ «Консалт Солюшенс») – залишити без задоволення.
Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2019 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 28 грудня 2022 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        А.П. Заїкін

                                                       О.М. Таварткіладзе