Постанова
Іменем України                    
 
22 лютого 2023 року
м. Київ
справа № 757/57212/20-ц
провадження № 61-11327св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кравець Ростислав Юрійович, на постанову Київського апеляційного суду від  06 жовтня 2022 року у складі колегії суддів: Андрієнко А. М., Соколової В. В., Поліщук Н. В., та на додаткову постанову Київського апеляційного суду від  28 листопада 
2022 року у складі колегії суддів: Андрієнко А. М., Соколової В. В., 
Поліщук Н. В.; касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на додаткову постанову Київського апеляційного суду 
від  28 листопада 2022 року у складі колегії суддів: Андрієнко А. М., 
Соколової В. В., Поліщук Н. В., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) про стягнення відсотків за депозитним договором. 
Позовну заяву обґрунтовував тим, що постановою Верховного Суду 
від 15 квітня 2020 року у справі № 0519/12689/2012 стягнуто 
з ПАТ КБ «ПриватБанк» на його користь грошові кошти у розмірі 
400 000,00 дол. США, внесені ним за договором про спеціальний строковий вклад від 26 вересня 2001 року № 791, 3 % річних від простроченої суми 
у розмірі 195 475,41 дол. США, всього 595 475,41 дол. США. 
Посилався на те, що він не міг користуватися грошовими коштами, які йому належать, до моменту фактичного повернення банком суми вкладу, а саме 
до 07 серпня 2020 року, що є підставою для стягнення суми відсотків за договором за період укладення договору банківського вкладу та до виконання судового рішення про повернення депозиту.
Посилаючись на наведене, ОСОБА_1 просив суд стягнути 
з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь відсотки за договором банківського вкладу від 26 вересня 2001 року № 791  у розмірі 1 810 691,94 дол. США.
Короткий зміст судових рішень, ухвалених у справі 
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 22 червня 2021 року 
у складі судді Вовка С. В. позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 відсотки 
за договором банківського вкладу від 26 вересня 2001 року № 791  у розмірі 144 000 дол. США.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що постановою Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 0519/12689/2012 встановлено, 
що Кудінова Т. М. та Павлова В. В. перебували з ПАТ КБ «ПриватБанк» 
у трудових відносинах, діяли в робочий час у приміщенні банку та від імені банку, неналежним чином виконували свої службові обов`язки, а саме: Кудінова Т. М. підписала від імені банку договір про спеціальний строковий вклад, а при прийнятті від ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 
400 000,00 дол. США Павлова В. В. вказані кошти у касу банку не внесла.
Верховний Суд у постанові зазначив, що надані у справі докази, а саме: прибутковий касовий ордер від 24 вересня 2001 року № 14, 
виписаний на ім`я ОСОБА_1 на суму 400 000,00 дол. США, 
і договір про спеціальний строковий вклад від 26 вересня 2001 року № 791, 
є доказами укладення вказаного договору та внесення грошової суми на вкладні (депозитні) рахунки вкладника.
За умовами пункту 2 договору про спеціальний строковий вклад 
від 26 вересня 2001 року № 791 банк зобов`язаний у кінці строку, тобто через шість місяців, виплатити вкладнику готівкою суму вкладу і нараховані відсотки в розмірі 24 % річних у доларах США.
28 травня 2020 року ОСОБА_1 на адресу АТ КБ «ПриватБанк» направив заяву про добровільне виконання постанови Верховного Суду від 15 квітня 
2020 року, а 07 серпня 2020 року на поточний рахунок ОСОБА_1 надійшли грошові кошти як повернення від банку депозитного вкладу.
У цьому випадку не відбулось трансформації правовідносин із договору банківського вкладу у договір банківського рахунка.
Установивши, що банк на порушення умов договору прострочив виконання грошового зобов`язання за договором про спеціальний строковий вклад 
від 26 вересня 2001 року, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач зобов`язаний на вимогу позивача сплатити суму нарахованих процентів за цим договором на суму вкладу у розмірі 200 000,00 дол. США в межах позовної давності. Суд визначив розмір цих відсотків у сумі 144 000,00 дол. США.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення процентів 
за договором, укладеним  ОСОБА_4 , дочкою позивача, з відповідачем, 
суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять такого договору, будь-яким судовим рішенням не встановлено наявність правовідносин за таким договором і процентної ставки за ним, а також можливості повернення вкладу шляхом перерахування його на поточний рахунок вкладника.
Постановою Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2022 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 червня                         2021 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги                  ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення відсотків залишено без задоволення.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції стягнув з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 відсотки за договором банківського вкладу від 26 вересня 2001 року у розмірі 144 000 дол. США, 
не зазначивши, за який період   стягнуті проценти за банківським вкладом, 
із розрахунку якої суми були нараховані зазначені проценти.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів 
за договором банківського вкладу, апеляційний суд виходив з того, 
що позивач звертався до банку із вимогою про повернення вкладу, 
а після відмови, отриманої у банку, у серпні 2002 року ОСОБА_1 звернувся 
до суду з позовом про стягнення з відповідача суми внеску у розмірі 200 000,00 дол. США, а також відсотків та розірвання договору.
Питання щодо стягнення відсотків за банківським вкладом судами було розглянуто та постановлено рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог і ці рішення набрали законної сили, крім того, на кошти у розмірі 
400 000 дол. США, стягнуті на користь позивача постановою Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 0519/12689/2012, не можуть нараховуватись відсотки, оскільки зазначені кошти були стягнуті як завдана позивачу шкода, яка виникла із договірних відносин між позивачем 
та АТ КБ «ПриватБанк», а не як депозитний вклад, оскільки договір про спеціальний строковий вклад від 26 вересня 2001 року було укладено лише на 200 000 дол. США.
Установивши, що зазначені кошти були стягнуті з відповідача на користь позивача як завдана позивачу шкода, апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції помилково стягнув відсотки за договором банківського вкладу.
Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 28 листопада 
2022 року заяву АТ КБ «ПриватБанк» про розподіл судових витрат задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір 
за подання апеляційної скарги у розмірі 15 765,00 грн.
В іншій частині вимог щодо стягнення судових витрат відмовлено.
Додаткова постанова апеляційного суду мотивована тим, що при поданні апеляційної скарги відповідачем було сплачено 15 765,00 грн судового збору, що підтверджується платіжним дорученням від 02 вересня 2021 року, а отже, зазначені судові витрати підлягають стягненню з позивача на користь відповідача, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено. 
Відмовляючи у стягненні інших заявлених до відшкодування витрат, 
суд апеляційної інстанції виходив з того, що АТ КБ «Приват Банк» самостійно уклав договір з експертом Хоменком М. М. та перерахував 156 825,85 грн 
за надання висновку експерта в галузі права, при цьому висновок експерта 
не може містити оцінки доказів, вказівки про достовірність чи недостовірність доказів. У цьому випадку висновок експерта не є доказом у справі 
і не є обов`язковим для суду. 
При постановленні рішення суд не застосовував зазначений науково-правовий висновок при ухваленні рішення, а тому кошти, витрачені стороною для оплати такого висновку, не можуть бути віднесені до судових витрат і не підлягають стягненню з іншої сторони. 
Короткий зміст вимог касаційних скарг
У листопаді 2022 року  ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу,                          в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати постанову Київського апеляційного суду 
від 06 жовтня 2022 року та залишити в силі рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 червня 2021 року.
У грудні 2022 року  ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на додаткову постанову Київського  апеляційного суду від 28 листопада 
2022 року, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати оскаржувану додаткову постанову апеляційного суду та відмовити у задоволенні заяви банку про розподіл судових витрат.
У грудні 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просило скасувати додаткову постанову Київського  апеляційного суду від 28 листопада 2022 року в частині відмови у стягненні витрат на залучення експерта у галузі права та задовольнити заяву 
у цій частині, стягнувши з позивача на відшкодування цих витрат 
156 825,85 грн.
Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 29 листопада 2022 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2022 року, справу витребувано із суду першої інстанції.
Ухвалою Верховного Суду від 21 грудня 2022 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2022 року.
Ухвалою Верховного Суду від 17 січня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк» на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2022 року.
25 січня 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 15 лютого 2023 року справу призначено до судового розгляду. 
Аргументи учасників справи
Доводи осіб, які подали касаційні скарги
Щодо касаційних скарг ОСОБА_1 .
В обґрунтування підстав касаційного оскарження постанови Київського апеляційного суду від  06 жовтня 2022 року ОСОБА_1 посилається на те, 
що судом апеляційної інстанції не враховано висновків, викладених 
у постановах Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі 
№ 0519/12689/2012, від 09 вересня 2022 року у справі № 572/2403/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Апеляційний суд не врахував, що відсотки за депозитним договором нараховуються та сплачуються за весь час дії договору, аж до його фактичного розірвання. Судовими рішеннями, на які посилається апеляційний суд, відмовлено у задоволенні позовних вимог про розірвання депозитного договору, повернення депозиту і стягнення відсотків.
Оскільки цими рішеннями відмовлено у задоволенні позовних вимог про розірвання договору банківського вкладу, то можна стверджувати, що договір був чинним аж до моменту його розірвання в судовому порядку, тобто стягнення депозиту судовим рішенням - постановою Верховного Суду 
від 15 квітня 2020 року, якою встановлено факт існування між сторонами договірних зобов`язань щодо банківського вкладу та розмір таких зобов`язань у сумі 400 000,00 дол. США, і стягнуто кошти за таким договором.
З урахуванням вказаних обставин, договірні правовідносини з договору про спеціальний строковий вклад між сторонами припинилися 15 квітня 
2020 року. Тому з 26 вересня 2001 року до 15 квітня 2020 року банк мав здійснювати нарахування відсотків за цим договором.
Висновки апеляційного суду про те, що позивач скористався своїм правом на захист у вигляді стягнення відсотків за договором банківського вкладу 
і у судовими рішеннями у задоволенні цих вимог відмовлено, а тому підстав для повторного вирішення цього питання не вбачається, є безпідставними, оскільки у даному випадку позивач скористався своїм правом на стягнення 
з відповідача відсотків лише за період, що передував подачі позовної заяви, тобто до 2002 року, в той час, як фактично вказаний договір було розірвано постановою Верховного Суду від15 квітня 2020 року, а тому не існує жодних перешкод для вирішення питання про стягнення з АТ «КБ «ПриватБанк» відсотків за користування грошовими коштами за договором про спеціальний строковий вклад від 26 вересня 2001 року, за період 2002 - 2020 роки. 
Також як на підставу касаційного оскарження постанови апеляційного суду ОСОБА_1 посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
Так, між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено спеціальний строковий вклад від 26 вересня 2001 року. Разом з тим, АТ «КБ ПриватБанк» зазначив, що грошові кошти за даним договором були викрадені працівниками банку, а тому між сторонами відсутні договірні відносини.
Починаючи з серпня 2002 року, ОСОБА_1 звертався до судів про стягнення 
з банку суми внеску, відсотків та розірвання договору про спеціальний строковий вклад, проте суди різних інстанцій починаючи з 2002 року 
і до 2020 року притримувались думки, що відносини, які склались між 
ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк», є деліктними. Оскільки за деліктними зобов`язаннями не нараховуються відсотки, то позивач був позбавлений можливості звертатись до суду з вимогами про стягнення відсотків за користування банківським вкладом аж до прийняття Верховним Судом постанови від 15 квітня 2020 року у справі № 0519/12689/2012, 
якою підтверджено існування між сторонами договірних зобов`язань.
Як на підставу касаційного оскарження додаткової постанови апеляційного суду ОСОБА_1 посилався на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у спірних правовідносинах.
В обґрунтування зазначеної підстави посилався на те, що позивач у цій справі є звільненим від сплати судових витрат на підставі статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» на всіх етапах судового розгляду, а тому, навіть у разі залишення позову без задоволення, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. 
Щодо касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк»
Як на підставу касаційного оскарження додаткової постанови апеляційного суду АТ КБ «ПриватБанк» посилався на пункт 3 частини другої статті 389 
ЦПК України, зокрема на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у спірних правовідносинах.
У касаційній скарзі посилався на те, що відповідно до статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать і витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз. Апеляційний суд не врахував, що саме звернення позивача з позовом до суду змусило АТ КБ «ПриватБанк» звертатись до спеціаліста для отримання висновку експерта у галузі права. З метою захисту своїх прав відповідач поніс судові витрати. У спірному випадку отримання експертного висновку у галузі права було необхідним для належного захисту відповідачем своїх прав у суді, понесені витрати є документально підтвердженими та заяву про зменшення судових витрат позивач не подавав, а тому є всі підстави для задоволення заяви відповідача і стягнення на його користь 156 825,85 грн витрат на залучення експерта в галузі права. 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
У грудні 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду відзив, 
у якому заперечувало проти доводів касаційної скарги ОСОБА_1 та просило залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін. 
Також АТ КБ «Приват`Банк» подало клопотання про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду на підставі пункту 4 частини першої статті 396 ЦПК України.
Відзив на касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» сторона позивача до Верховного Суду не подала. 
Фактичні обставини, встановлені судами
24 вересня 2001 року ОСОБА_1 передав до каси Маріупольської філії 
ПАТ КБ «ПриватБанк», яка згодом стала Маріупольською філією 
АТ КБ «ПриватБанк», 400 000,00 дол. США для зарахування на депозитний рахунок його та його дочки ОСОБА_4 , по 200 000,00 дол. США на кожний рахунок, строком на шість місяців зі сплатою 24 % річних. 
На підтвердження отримання банком вказаної суми грошових коштів головний бухгалтер банку Павлова В. В. надала йому прибутковий касовий ордер 
від 24 вересня 2001 року за № 14, виписаний на його ім`я, на суму
400 000,00 дол. США.
26 вересня 2001 року між ОСОБА_1 та банком укладено договір про спеціальний строковий вклад № 791, який підписаний директором Маріупольської філії АТ КБ «ПриватБанк» Кудіновою Т. М., яка діяла згідно 
з довіреністю голови Правління ПАТ КБ «ПриватБанк» від 26 жовтня 2000 року № 3878.
Відповідно до цього договору банк зобов`язаний протягом шести місяців 
з дня, наступного після прийняття від нього грошових коштів, нараховувати на вказану суму 24 % річних і на першу вимогу виплатити позивачу суму вкладу та відсотки.
Пунктом 3 договору передбачена пролонгація ще на три місяці на тих 
же умовах. Наступна пролонгація договору проводиться в такому ж порядку.
ОСОБА_1 звертався до банку з вимогою про повернення йому суми вкладу 
та відсотків, однак банк йому відмовив.
У серпні 2002 року ОСОБА_1 звертався до суду з позовом про стягнення 
з відповідача суми внеску в розмірі 200 000,00 дол. США, відсотків 
за договором та про розірвання договору, який 13 листопада 2008 року був задоволений рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя.
09 січня 2009 року рішенням Апеляційного суду Донецької області рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 13 листопада 2008 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Також дочка позивача - ОСОБА_4 зверталася до Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області з позовом до АТ КБ «Приват Банк» про розірвання договору банківського вкладу, повернення вкладу у розмірі 200 000,00 дол. США (на внесення яких посилався ОСОБА_1 ) і процентів, рішенням цього суду від 15 квітня 2010 року у задоволенні зазначених позовних вимог відмовлено. 
У листопаді 2012 року ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду 
м. Маріуполя з позовною заявою до АТ КБ «Приват Банк» про відшкодування шкоди, в якому просив стягнути на його користь 3 196 000,00 грн, 
що в еквівалентні становить 400 000,00 дол. США. 
26 травня 2017 року уточнив позовні вимоги та просив стягнути 
з АТ КБ «ПриватБанк» майнову шкоду у розмірі 400 000,00 грн та 3 % річних, 
що в еквіваленті становить 157 216,44 дол. США.
Постановою Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі 
№ 0519/12689/2012 позов ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про повернення грошової суми (вкладу) та 3 % річних задоволено частково. 
Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти, внесені ним у розмірі 400 000,00 дол. США за договором про спеціальний строковий вклад 26 вересня 2001 року № 791, 3 % річних від простроченої суми у розмірі 195 475,41 дол. США, а всього 595 475,41 дол. США.
Ухвалою Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 0519/12689/2012 виправлено в мотивувальній частині постанови Верховного Суду від 15 квітня 2020 року описки, а саме зазначено період, за який підлягають стягненню 
3 % річних від простроченої суми: «з 21 листопада 2010 року (період три роки, який передував подачі позову) до 21 листопада 2012 року (момент подачі позову)» замість «з січня 2004 року до квітня 2020 року». 
Виправлено в резолютивній частині постанови Верховного Суду від 15 квітня 2020 року описку: замість «Стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь 
ОСОБА_1 3 % річних від простроченої суми у розмірі 195 475,41 дол. США» зазначено: «Стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 3 % річних від простроченої суми у розмірі 36 003,69 дол. США».
Постановою Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі 
№ 0519/12689/2012 встановлено, що Кудінова Т. М. та Павлова В. В. перебували з ПАТ КБ «ПриватБанк» у трудових відносинах, діяли в робочий час у приміщенні банку та від імені банку, неналежним чином виконували свої службові обов`язки, а саме: Кудінова Т. М. підписала від імені відповідача договір про спеціальний строковий вклад, а при прийнятті від позивача грошових коштів у розмірі 400 000,00 дол. США Павлова В. В. вказані кошти 
у касу банку не внесла.
Верховний Суд зазначив, що надані у справі докази, а саме: прибутковий касовий ордер від 24 вересня 2001 року № 14, виписаний на ім`я позивача на суму 400 000,00 дол. США, і договір про спеціальний строковий вклад 
від 26 вересня 2001 року № 791, є доказами укладення вказаного договору та внесення грошової суми на вкладні (депозитні) рахунки вкладника. 
28 травня 2020 року ОСОБА_1 на адресу АТ КБ «ПриватБанк» направив заяву про добровільне виконання постанови Верховного Суду від 15 квітня 
2020 року.
07 серпня 2020 року на поточний рахунок ОСОБА_1 надійшли грошові кошти від АТ КБ «ПриватБанк», що підтверджується довідкою від 17 серпня 
2020 року, виданою АБ «Кліринговий дім».
2.     Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Касаційні скарги ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» задоволенню не підлягають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Звертаючись до суду з цим позовом про стягнення відсотків за договором банківського вкладу від 26 вересня 2001 року, ОСОБА_1 вказав, що банк користувався його коштами на підставі зазначеного договору з 26 січня 
2001 року по 07 серпня 2020 року, тобто до моменту виконання договору на підставі Постанови Верховного Суду від 15 квітня 2020 року, а тому за весь цей період повинен повернути йому 24 % річних за вкладом, оскільки Верховним Судом встановлено, що суди помилково вважали, що в цьому випадку наявне деліктне зобов`язання відповідача перед позивачем, так як з урахуванням підстав позову спірні правовідносини виникли з договірних правовідносин, 
а позивач посилався на договір про спеціальний строковий вклад, прибутковий касовий ордер, які свідчать про наявність між позивачем та відповідачем договірних зобов`язань.
Суд першої інстанції задовольнив ці вимоги частково та стягнув з банку проценти у розмірі 144 000,00 дол. США, які нарахував у межах позовної давності на суму вкладу у розмірі 200 000,00 дол. США за договором про спеціальний строковий вклад від 26 вересня 2001 року № 791. Разом з тим 
в ухваленому судовому рішенні не зазначив розрахунку, з якого він виходив при нарахуванні зазначених процентів, зокрема щодо періоду, за який вони стягнуті, та процентної ставки, яку застосував. 
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції звернув увагу на неповноту встановлення місцевим судом обставин, скасував ухвалене ним судове рішення та відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків, посилаючись на те, що постановою Верховного Суду 
від 15 квітня 2020 року у справі № 0519/12689/2012 з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 стягнуто 400 000 дол. США, як завдана йому шкода, що виникла із договірних відносин, а не як депозитний вклад, а отже, підстави для нарахування відсотків на ці кошти відсутні.
Колегія суддів погоджується з такими висновками апеляційного суду з огляду на таке.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
За змістом статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається 
у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.
Частиною першою статті 1060 ЦК України передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення.
Згідно з частиною другою статті 1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.
Відповідно до частини першої статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.
Частиною третьою статті 651 ЦК України передбачено, що в разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, 
якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір 
є відповідно розірваним або зміненим.
За змістом установлених у цій справі обставин, позивач звертався до банку із вимогою про повернення вкладу, а після відмови, отриманої від банку, у серпні 2002 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача суми внеску у розмірі 200 000,00 дол. США, а також відсотків та розірвання договору, який 13 листопада 2008 року був задоволений рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя.
Рішенням Апеляційного суду Донецької області 09 січня 2009 року рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 13 листопада 2008 року було скасовано, а у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області 
від 15 квітня 2010 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 (дочка ОСОБА_6 ) до АТ КБ «Приват Банк» про розірвання договору банківського вкладу, повернення вкладу у розмірі 200 000,00 дол. США 
(на внесення яких посилався ОСОБА_1 ) і процентів.
Таким чином, питання про стягнення процентів за вкладом, який вніс 
ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приват Банк» у розмірі 400 000,00 дол. США, вирішено судами і у задоволенні цих вимог відмовлено. Судові рішення набрали законної сили і не скасовані.
У справі, яка переглядається, зміст позовних вимог становлять вимоги про стягнення процентів у розмірі ставки, обумовленої депозитним договором, 
на укладення якого посилається позивач. Нарахування цих відсотків позивач обґрунтовує неповерненням банком суми вкладів, пролонгацією умов депозитного договору та його чинність до моменту прийняття постанови Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 0519/12689/2012, якою встановлено існування договірних зобов`язань.
Правильне встановлення змісту правовідносин між банком і вкладником як договірних імперативно визначає і способи захисту - примусове виконання в натурі обов`язків щодо повернення вкладів на умовах, визначених договорами (стаття 1060 ЦК України), щодо сплати суми боргу з урахуванням 3 % річних за весь час прострочення (частина друга статті 625 ЦК України).
З матеріалів справи випливає існування спору між позивачем як вкладником банку та відповідачем - банківською установою - з приводу повернення сум банківського вкладу, якими заволоділа працівник банку під час виконання 
(у неналежний спосіб та з протиправною метою) посадових обов`язків.
Постановою Верховного Суду від 15 квітня 2020 року, з урахуванням ухвали Верховного Суду від 22 липня 2020 року про виправлення описки, у справі 
№ 0519/12689/2012 позов ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про повернення грошової суми (вкладу) та 3 % річних задоволено частково.  
Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти, внесені позивачем у розмірі 400 000,00 дол. США за договором про спеціальний строковий вклад 26 вересня 2001 року № 791, 3 % річних від простроченої суми у розмірі 36 003, 69 дол. США.
Тобто спір про повернення суми вкладу, якою неправомірно заволоділа працівник банку під час виконання (у неналежний спосіб та з протиправною метою) посадових обов`язків, та стягнення компенсаційних виплат, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, вже вирішено судом.
Зазначені кошти були стягнуті з відповідача на користь позивача як завдана йому шкода, яка виникла із договірних відносин між позивачем 
та АТ КБ «ПриватБанк», а не як депозитний вклад, оскільки сам по собі договір про спеціальний строковий вклад від 26 вересня 2001 року № 791 (а.с. 6) оформлено лише на 200 000,00 дол. США.
Установивши, що зазначені кошти були стягнуті з банку на користь позивача як завдана позивачу шкода, суд апеляційної інстанції дійшов правильного 
по суті висновку, що за установлених у цій справі обставин відсутні підстави для нарахування відсотків за умовами договору банківського вкладу. 
Суд апеляційної інстанції також врахував, що питання щодо стягнення відсотків за банківським вкладом вже розглядалось судами та ухвалено судові рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог і ці рішення набрали законної сили. При цьому звернув увагу на те, що спір за позовом ОСОБА_1 до банку про розірвання договору, стягнення суми депозитного вкладу та процентів, який вирішений рішенням Апеляційного суду Донецької області 09 січня 2009 року не є ідентичним до позову, що розглядається у цій справі, оскільки він хоча і виник між тими ж сторонами, але з різних правових підстав. У зв`язку з зазначеним, апеляційний суд не знайшов підстав для закриття провадження у справі та розглянув спір по суті. 
Колегія суддів не бере до уваги посилання у касаційній скарзі позивача на те, що лише у 2020 році із постанови Верховного Суду від 15 квітня 2020 року 
у справі № 0519/12689/2012 він дізнався про існування між ним і банком договірних відносин, оскільки згідно з установленими у справі обставинами, позивач у 2002 році звертався до суду саме із позовними вимогами про стягнення суми вкладу та відсотків за вкладом і у задоволенні позову йому було відмовлено. Тобто позивач знав про своє порушене право на отримання коштів за договором та процентів, скористався своїм правом на захист, а тому відсутні підстави повторно вирішувати питання щодо нарахування процентів, обумовлених договором.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Колегія суддів відхиляє доводи касаційних скарг щодо підстав для скасування додаткової постанови Київського апеляційного суду від 28 листопада 
2022 року про розподіл судових витрат, оскільки ці доводи не спростовують правильність висновків апеляційного суду.
Апеляційний суд на підставі належної оцінки доказів, наданих сторонами на підтвердження судових витрат, обґрунтовано їх розподілив, виходячи з результату апеляційного перегляду, про що відповідно до статті 270 
ЦПК України ухвалив додаткову постанову.
Так, при подачі апеляційної скарги відповідачем було сплачено 15 765,00 грн судового збору, що підтверджується платіжним дорученням від 02 вересня 2021 року (а.с. 75), а отже, вказана сума підлягала стягненню з позивача на користь банку, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Посилання представника позивача у касаційній скарзі на те, що позивач 
є звільненим від сплати судових витрат на підставі статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави, є необґрунтованими, оскільки у правовідносинах, 
що виникли у цій справі позивач не є споживачем в розумінні положень Закону України «Про захист прав споживачів» та не звільняється від відшкодування судових витрат, понесених іншою стороною, в порядку їх розподілу за результатами розгляду справи. 
Також апеляційний суд обґрунтовано відмовив банку у відшкодуванні за рахунок позивача витрат за залучення експерта в галузі права в сумі 
156 825,85 грн з тих підстав, що АТ КБ «ПриватБанк» з власної ініціативи уклав договір з експертом Хоменком М. М. для отримання висновку у галузі права, при ухваленні судового рішення суд не застосовував зазначений науково-правовий висновок, цей висновок експерта не є доказом у справі і не був обов`язковим для суду, а тому кошти, витрачені стороною для оплати такого висновку, не можуть бути віднесені до судових витрат, які підлягають відшкодуванню з іншої сторони.
За таких обставин Верховний Суд, відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України, залишає касаційні скарги ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» без задоволення, а додаткову постанову апеляційного суду - без змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційні скарги ОСОБА_1 та Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від  06 жовтня 2022 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від  28 листопада 
2022 рокузалишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту                         її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               І. А. Воробйова 
 
                                                                                                            Б. І. Гулько
 
                                                                                                             Г. В. Коломієць
 
                                                                                                             Р. А. Лідовець