Справа № 938/721/21 
Провадження № 22-ц/4808/225/23 
Головуючий у 1 інстанції Чекан Н. М. 
Суддя-доповідач Томин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 березня 2023 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючої                        Томин О.О.,
суддів:                        Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,
за участю секретаря        Возняк В.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Пацалової Тамари Валеріївни на заочне рішення Верховинського районного суду, ухвалене суддею Чекан Н.М. 23 листопада 2022 року в селищі Верховина у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, про визнання незаконними та скасування державних актів на право власності на земельні ділянки,
в с т а н о в и в:
У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, про визнання незаконними та скасування державних актів на право власності на земельні ділянки.
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що в провадженні Верховинського районного суду Івано-Франківської області перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ нерухомого майна (№2-83/08). Заочним рішенням від 26.05.2008 року позов було задоволено. Дане рішення суду переглянуто і в порядку ст. 232 ЦПК України скасовано та призначено справу до судового розгляду. 22.08.2008 року позов задоволено. На підставі заяви представника позивача Верховинським районним судом винесено ухвалу про роз`яснення судового рішення від 22.08.2008 року. За заявою ОСОБА_1 від 04.04.2013 року рішення суду від 22.08.2008 року переглянуто і скасовано, призначено справу до судового розгляду. А ухвалою від 30.04.2013 року в справі №340/317/13-ц позовну заяву залишено без розгляду.
Разом з тим, згідно з державними актами на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №553686, ЯЖ №553688 від 24.02.2009 року та ЯЗ №158201, ЯЗ№158200 від 20.10.2009 року, виданих на підставі скасованого рішення Верховинського районного суду у справі №2-83/08 від 22.08.2008 року, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,2688 га, кадастровий номер 2620855100020010125, для ведення особистого селянського господарства; земельної ділянки площею 0,2113 га, кадастровий номер 2620884101010020487, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; земельної ділянки площею 0,1409 га, кадастровий номер 2620884101010020487, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; земельної ділянки площею 0,0704 га, кадастровий номер 2620884101010020486, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
Оскільки рішення суду, на підставі якого видано зазначені державні акти, скасовано, просив визнати незаконними та скасувати вищевказані державні акти.
Ухвалою Верховинського районного суду від 25 серпня 2022 року за клопотанням представника позивача змінено процесуальний статус Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, виключено його зі складу відповідачів та залучено до участі у цій справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог.
Заочним рішенням Верховинського районного суду від 23 листопада 2022 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 – адвокат Пацалова Т.В. подала апеляційну скаргу. Вважає дане рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи.
Вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що визнання незаконним та/чи скасування державного акта на землю суперечить ч. 1 ст. 155 ЗК України і не є належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача. Стверджує, що звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання незаконними та скасування державних актів, позивач обрав спосіб захисту, який є для нього ефективний та не заборонений законом. А вказаною нормою ЗК України не встановлено, що визнання недійсним державного акту на землю є єдиним ефективним способом захисту прав особи. Тому позивач мав право застосувати інший, передбачений законом спосіб для захисту своїх прав.
Вказує, що обираючи спосіб захисту, позивач послався на ст. 393 ЦК України, у якій визначено, що правовий акт органу державної влади або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника визнається судом незаконним та скасовується. На думку апелянта, оскільки оспорювані акти були видані управлінням Держкомзему у Верховинському районі, що є органом державної влади, то визнання їх незаконними та скасування є належним способом захисту, не забороненим законом.
Вважає помилковим і твердження суду про те, що державні акти про право власності на землю не є за своєю природою правовими актами, а є актами індивідуальної дії, у зв`язку з чим до них не може застосовуватись положення ст. 393 ЦК України. Зазначає, що у відповідності до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Також зазначає, в порушення ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд першої інстанції фактично вийшов за межі позовних вимог, оскільки в судовому засіданні не встановлювались обставини щодо правової природи земельних ділянок і самі земельні ділянки не є предметом спору. Тому суд безпідставно дійшов висновку про те, що визнання державних актів на право власності на земельні ділянки не призведе до поновлення прав позивача.
Стверджує, що основним об`єктом дослідження у даній справі є те, що у 2009 році відповідач на підставі заочного рішення суду від 22.08.2008 року виготовила оспорювані державні акти на право власності на земельні ділянки. В подальшому вказане рішення суду було скасовано, а позовну заяву залишено без розгляду. Тому на даний час відсутня правова підстава для існування оскаржуваних державних актів, що, в свою чергу, є підставою для визнання їх незаконними та скасування.
Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.
В судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції представник ОСОБА_1 – адвокат Пацалова Т.В. доводи та вимоги апеляційної скарги підтримала.
Відповідач ОСОБА_2 у засідання апеляційного суду не з`явилася, хоча належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення судових повісток про виклик до суду на адресу реєстрації її місця проживання (судові повістки повернулися з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою»), а також шляхом опублікування оголошення на офіційному сайті судової влади України.
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за відсутності відповідача.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 1951 року народження вів спільне господарство та проживав разом з ОСОБА_2 1951 року народження з 1978 року по 2008 рік, про що свідчить копія Довідки №2-11/487 від 06.08.2015 року №2-11/487, видана виконкомом Ільцівської сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області (т. 1, а.с. 14).
Із довідки №16 від 06.01.1987 року, виданої виконкомом Верховинської селищної ради народних депутатів Верховинського району ОСОБА_3 , вбачається, що її сім`я складається із таких осіб: чоловік ОСОБА_1 1951 року народження, син ОСОБА_4 1977 року народження та дочка ОСОБА_5 1979 року народження (т. 1, а.с. 9).
Рішенням виконавчого комітету Верховинської селищної ради народних депутатів від 27.01.1988 року №6 дозволено ОСОБА_3 перебудову індивідуального житлового будинку на власній присадибній ділянці на прис. Флесівка (а.с. 11). А в подальшому надано план відводу земельної ділянки під перебудову даного індивідуального житлового будинку (т. 1, а.с. 10).
Згідно копії Архівного витягу з протоколу №2 зборів уповноважених колгоспу імені Коцюбинського від 20.04.1985 року за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про надання присадибної ділянки вирішено довести присадибну ділянку до 0,25 га (т. 1, а.с. 12).
Заочним рішенням Верховинського районного суду від 22.08.2008 року вирішено поділити в натурі майно, яке на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних долях по 1/2 частці кожному. Виділено у власність ОСОБА_2 1/2 частину будинковолодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Зокрема в житловому будинку: приміщення II - коридор площею 4,4 кв.м вартістю 1945,68 грн., приміщення III - баню площею 7,5 кв.м вартістю 3316,50 грн., приміщення IV - парну площею 4,5 кв.м вартістю 1989,90 грн., приміщення 1 - коридор площею 8,5 кв.м вартістю 3758,70 грн., приміщення 2 - кухню площею 11,5 кв.м вартістю 5085,30 грн., приміщення 3 - кімнату площею 20,1 кв.м вартістю 888,22 грн., приміщення 4 - кімнату площею 33,6 кв.м вартістю 14857,92 грн., криницю №1 вартістю 1732 грн., 1/2 огорожі №2-3 вартістю 1314 грн., присадибну ділянку розміром 0,07045 га. Всього майна на загальну суму 42888,22 грн., реальна доля якого становить 54/100. Виділено у власність ОСОБА_2 1/2 частку земельної ділянки, а саме 0,2688 га земельної ділянки, яка розміщена в селищі Верховина і передана в приватну власність ОСОБА_1 для будівництва, обслуговування будівель та ведення підсобного господарства на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії IV-ІФ №015569, який видано 28.08.2002 року та зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №2565. Виділено у власність ОСОБА_1 1/2 частину будинковолодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Зокрема в житловому будинку: приміщення I - коридор площею 3,1 кв.м вартістю 1370,82 грн., приміщення V - підвал площею 4,7 кв.м вартістю 2078,34 грн., приміщення VI - веранду площею 6,4 кв.м вартістю 2830,08 грн., приміщення VII - кімнату площею 20,3 кв.м вартістю 8976,66 грн., приміщення VIII - веранду площею 7,4 кв.м вартістю 3272,28 грн., приміщення IX - кімнату площею 25,5 кв.м вартістю 11276,13 грн., сарай - В вартістю 3446 грн., оборіг-гараж - Г вартістю 2122 грн., вбиральню - Д вартістю 271 грн., 1/2 огорожі №2-3 вартістю 1314 грн., присадибну ділянку розміром 0,07045 га. Всього майна на загальну суму 36957 грн., реальна доля якого становить 46/100. Виділено у власність ОСОБА_6 1/2 частку земельної ділянки, а саме 0,2688 га, яка розміщена в селищі Верховина і надана йому для будівництва, обслуговування будівель та ведення підсобного господарства на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ІФ №015569, який видано 28.08.2002 року та зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №2565 (т. 1, а.с. 25-29).
Ухвалою Верховинського районного суду від 01.09.2009 року роз`яснено рішення від 22.08.2008 року у справі №2-83/08 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя та виділення його в натурі у власність. Зазначено, що присадибна ділянка розміром 0,1409 га в с. Ільцi присілок Флесiвка Верховинського району виділена у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частині кожному, а саме по 0,07045 га, входить до складу земельної ділянки загальним розміром 0,2809 га, яка відображена в державному акті на праві приватної власності на землю серії ІІІ-ІФ №024500, що виданий на ім`я ОСОБА_2 12.02.1999 року. Решта земельної ділянки площею 0,14 га, що зазначена державному акті серії ІІІ-ІФ №024500 від 12.02.1999 року поділу не піддавалась і залишилась у власності ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 30-31).
Ухвалою Верховинського районного суду від 04.04.2013 року заочне рішення від 22.08.2008 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна та виділення його в натурі у власність скасовано і призначено справу до розгляду в загальному порядку (т. 1, а.с. 32-34).
Ухвалою Верховинського районного суду від 30.04.2013 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна та виділення його в натурі у власність залишено без розгляду (т. 1, а.с. 35).
Листом-роз`ясненням Верховинського районного суду від 30.07.2015 року №01-75/2015/2879/15-вих (а.с. 23-24) ОСОБА_1 повідомлено, що у провадженні суду перебувала справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ нерухомого майна, в якій ОСОБА_1 був відповідачем. Ухвалою суду від 19.03.2008 року відкрито провадження у справі, ухвалою суду від 02.04.2008 року призначено справу до судового розгляду. Заочним рішенням від 26.05.2008 року (№2-83/08) позов задоволено. Рішення від 26.05.2008 року було переглянуто порядку ст. 232 ЦПК України та скасовано, справу призначено до судового розгляду. 22.08.2008 року позов задоволено, в подальшому рішення суду від 22.08.2008 року (№2-83/08) переглянуто і скасоване та призначено до розгляду (№340/161/13-ц), а ухвалою від 30.04.2013 року (340/317/13-ц) залишено без розгляду вищевказану позовну заяву (т. 1, а.с. 23-24).
Згідно копії Технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , складеного Коломийським МБТІ 14.09.2015 року, власником є ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 15-22).
З виписки з інвентарних матеріалів «Коломийського міжрайонного бюро технічної інвентаризації» від 17.08.2015 року вих. №2108 вбачається, що в АДРЕСА_1 згідно з архівними даними станом на 31.12.2012 року в Коломийському міжрайонному бюро технічної інвентаризації право власності зареєстровано в реєстровій книзі №1 під реєстровим номером 76 за ОСОБА_2 на підставі заочного рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 22.08.2008 року справа №2-83/08 (т. 1, а.с. 13).
У відповідь на запит представника позивача від 22.07.2021 року Відділ у Верховинському районі Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області листом від 30.07.2021 року надав копії державних актів, виданих ОСОБА_2 на підставі рішення Верховинського районного суду від 22.08.2008 року у справі №2-83/08 та від 01.09.2009 року, а саме:
- державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №553686, відповідно до якого ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,2688 га в смт. Верховина, кадастровий номер земельної ділянки 2620855100020010125 на підставі рішення Верховинського районного суду від 22.08.2008 року, справа №2-83/08;
- державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №553688, згідно з яким ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,2113 га в с. Ільці Верховинського району Івано-Франківської області, кадастровий номер земельної ділянки 2620884101010020487 на підставі рішення Верховинського районного суду від 22.08.2008 року, справа №2-83/08;
- державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ №158201, відповідно до якого ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,1409 га в с. Ільці Верховинського району Івано-Франківської області, кадастровий номер земельної ділянки 2620884101010020487 на підставі рішення Верховинського районного суду від 22.08.2008 року та від 01.09.2009 року, справа №2-83/08;
- державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ №158200, згідно з яким ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,0704 га в с. Ільці Верховинського району Івано-Франківської області, кадастровий номер земельної ділянки 2620884101010020486 на підставі рішення Верховинського районного суду від 22.08.2008 року та від 01.09.2009 року, справа №2-83/08 (т. 1, а.с. 36-43).
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що обраний позивачем спосіб захисту не призведе до відновлення його порушеного права, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Однак, позивач звернувся до суду з вимогами про визнання оскаржуваних державних актів незаконними та скасування. Крім того, визнання незаконними державних актів на право власності на земельні ділянки, які раніше належали відповідачу на підставі державного акта на право власності на землю серії IІІ-ІФ №024500 від 12.02.1999 року, не призведе до поновлення прав позивача, а до приналежності спірних земельних ділянок відповідачу. А ефективним способом захисту прав позивача щодо земельної ділянки, яка раніше належала йому на підставі Державного акта на право власності на землю серії IV-ІФ №015569 від 28.08.2002 року, є витребувати його на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України.
Апеляційний суд погоджується із такими висновками з огляду на наступне.
За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
З урахуванням цих норм суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, виходячи із підстав позову та встановлених обставин, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог (повністю чи частково) або відмову в їх задоволенні.
Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України).
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Частинами першою та другою статті 78 ЗК України визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (стаття 14 Конституції України).
Земля є унікальним обмеженим природним та базисним ресурсом, на якому будується добробут суспільства. Отже, розподіл землі є особливо чутливим до принципів справедливості, розумності і добросовісності, які є одними із фундаментальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.
Відповідно до ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ч. 1 ст. 155 ЗК України).
Приписами ст. 21 ЦК України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується (ч. 1 ст. 393 ЦК України).
За правилом статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
За змістом вказаної статті випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
Таким чином положення статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про витребування майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
Верховний Суд у постанові від 12.02.2020 року по справі №761/17142/15-ц висловив правову позицію, згідно якої відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК.
До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться усі випадки, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 року у справі №522/7636/14-ц (провадження №14-636цс18) вказано, що «за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24.06.2015 року (провадження №6-251цс15). Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05.12.2018 року (провадження №14-247цс18 та №14-179цс18)».
У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі №183/1617/16-ц (провадження №14-208цс18) зроблено висновок, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника».
Такі ж висновки містяться в постанові Верховного Суду від 11 січня 2023 року у справі №354/738/14 (провадження №61-10642св22).
Звертаючись до суду із вказаним позовом,  ОСОБА_1 просив визнати незаконними та скасувати державні акти на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №553686, ЯЖ №553688 від 24.02.2009 року та ЯЗ №158201, ЯЗ№158200 від 20.10.2009 року, видані на підставі скасованого рішення Верховинського районного суду у справі №2-83/08 від 22.08.2008 року, відповідно до яких ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,2688 га, кадастровий номер 2620855100020010125, для ведення особистого селянського господарства; земельної ділянки площею 0,2113 га, кадастровий номер 2620884101010020487, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; земельної ділянки площею 0,1409 га, кадастровий номер 2620884101010020487, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; земельної ділянки площею 0,0704 га, кадастровий номер 2620884101010020486, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
Судом встановлено, що рішенням суду від 22.08.2008 року та ухвалою про роз`яснення рішення суду від 01.09.2009 року було здійснено поділ спільного сумісного майна подружжя. У 2009 році ОСОБА_2 виготовила на підставі цих судових рішень чотири державні акти на право власності на земельні ділянки. В подальшому рішення суду від 22.08.2008 року про поділ майна подружжя скасовано ухвалою суду від 04.04.2013 року (справа №340/161/13-ц), ухвалою суду від 30.04.2013 року позовну заяву залишено без розгляду.
Як вбачається з рішення суду від 22.08.2008 року, земельна ділянка, яку відповідач отримала у власність на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №553686, площею 0,2688 га, раніше належала позивачу на підставі Державного акта на право власності на землю серії IV-ІФ №015569, виданого 28.08.2002 року (т. 1, а.с. 26).
Також як вбачається з вказаного рішення та ухвали про роз`яснення рішення суду від 01.09.2009 року, земельні ділянки, які відповідач отримала у власність на підставі державних актів на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ №158201 площею 0,1409 га та ЯЗ №158200 площею 0,0704 га (ЯЖ №553688 площею 0,2113 га), раніше належали їй, тобто відповідачу, на підставі Державного акта на право власності на землю серії IІІ-ІФ №024500, виданого 12.02.1999 року (т. 1, а.с. 31).
Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що визнання незаконними та скасування вищевказаних державних актів на право власності на земельні ділянки не призведе до автоматичного повернення спірних земельних ділянок до позивача, оскільки земельні ділянки, які відповідач отримала у власність на підставі державних актів на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ №158201 площею 0,1409 га та ЯЗ №158200 площею 0,0704 га (ЯЖ №553688 площею 0,2113 га), раніше належали саме ОСОБА_2 . А щодо земельної ділянки, яка раніше належала позивачу на підставі Державного акта на право власності на землю серії IV-ІФ №015569 від 28.08.2002 року, то він не позбавлений можливості витребувати це майно на підставі ст.ст. 387, 388 ЦК України.
Що стосується тверджень апелянта про те, що у відповідності до ч. 1 ст. 21, ст. 393 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси, то такі правильності висновків місцевого суду не спростовують, оскільки, як і ч. 1 ст. 155 ЗК України, визначають захист прав власника майна (земельної ділянки) щодо володіння, користування чи розпорядження таким майном.
А щодо належної йому земельної ділянки ефективним способом захисту прав позивача є віндикаційний позов про витребування такого майна.
Наведене спростовує також доводи апелянта про те, що суд вийшов за межі позовних вимог і безпідставно вважав, що визнання незаконними державних актів на право власності на земельні ділянки не призведе до поновлення прав позивача.
Положення статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначають право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.
Верховний Суд в постанові від 06.07.2022 року у справі №754/12170/16-ц (провадження №61-5522св21) звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, провадження №14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, провадження №12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, провадження №14-338цс18;від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц, провадження №14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі №925/642/19, провадження №12-84гс20 та інших.
Водночас застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 жовтня вересня 2022 року у справі №910/14224/20, провадження №12-20гс22).
Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 року у справі №378/596/16-ц, провадження №14-545цс19, від 02.02.2021 року у справі №925/642/19, провадження №15-52гс20).
З огляду на викладене, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову у позові у зв`язку з неефективно обраним способом судового захисту.
Доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і не містять підстав для скасування або зміни судового рішення, а по суті зводяться до незгоди з таким.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  – адвоката Пацалової Тамари Валеріївнислід залишити без задоволення, а заочне рішення Верховинського районного суду від 23 листопада 2022 року– без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Пацалової Тамари Валеріївни залишити без задоволення.
Заочне рішення Верховинського районного суду від 23 листопада 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча:                                                                О.О. Томин
Судді:                                                                        І.В. Бойчук
                                                                               О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 21 березня 2023 року.