Справа № 308/14489/21

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        07 грудня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого                                судді КОНДОРА Р.Ю.
суддів                                        КОЖУХ О.А., ФАЗИКОШ Г.В.
за участю секретаря                ТЕРПАЙ С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 308/14489/21 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Агропромислова фірма «Леанка»» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 1 червня 2022 року, повний текст якого складено 7 червня 2022 року, головуюча суддя Дергачова Н.В., -

встановив:

02.11.2021 ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої діяла адвокат Орбан Н.Л., звернулася до суду із зазначеним позовом до ДП «Агропромислова фірма «Леанка»» мотивуючи таким.
З 11.03.1986 позивачка працює на підприємстві і наразі обіймає посаду провідного економіста.
Відповідач має заборгованість перед позивачкою із заробітної плати за період з березня 2020 року по травень 2020 року в сумі 21615,47 грн, що підтверджується довідкою ДП АПФ «ЛЕАНКА» від 11.08.2021 № 83.
Відповідно до ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівнику сум у зазначені строки, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців (ст.ст. 116, 117 КЗпП України).
Оскільки має місце невиплата нарахованої заробітної плати, відновлення порушеного права працівника здійснюється шляхом стягнення такої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки її виплати.
Розрахунок належного до виплати середнього заробітку здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 08.02.1995 № 100.
За цими правилами середньоденний заробіток позивачки становить 362,63 грн (заробітна плата у квітні-травні 2020 року в сумі 14505,40 грн : на 40 робочих днів).
За період з 01.04.2020 по 02.11.2021 кількість робочих днів становила 396, тому середній заробіток за час вимушеного прогулу за цей період становить 143601,48 грн (362,63 грн х 396 днів).
Таким чином, ціна позову становить 165216,95 грн, де 21615,47 грн – заборгована заробітна плата, 143601,48 грн – середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Посилаючись на ці обставини, на вказані вище та інші норми трудового законодавства, на норми міжнародного законодавства з питань праці, позивачка ОСОБА_2 просила:
стягнути на її користь із ДП «Агропромислова фірма «Леанка»» 165216,95 грн, із яких: нарахованої, але не виплаченої заробітної плати 21615,47 грн, середній заробіток за час вимушеного прогулу (у заяві вказано «середньоденний заробіток становить») 143601,48 грн.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 01.06.2022 позов задоволено частково, стягнуто з ДП «Агропромислова фірма «Леанка»» (код ЄДРПОУ 00413819, місцезнаходження: 89452, Закарпатська область, Ужгородський район, селище міського типу Середнє, вулиця Шевченка, будинок 6) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , реєстрація місця проживання збігається з фактичним місцем проживання: АДРЕСА_1 ), нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 21615,47 грн.
У задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовлено.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що обґрунтованою та доведеною є лише вимога про стягнення заборгованості із заробітної плати, стягнення ж середнього заробітку передбачене лише у правовідносинах, що пов`язуються з поновленням працівника на роботі, тоді як компенсація затримки виплати зарплати здійснюється відповідно до закону в інший спосіб (індексація заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати).

Позивачка ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Орбан Н.Л., оскаржила рішення суду в частині відмови в позові як незаконне. Суть доводів скарги зводиться до мотивації, що була покладена в основу позову, сторона виходить із того, що заробітна плата не була виплачена своєчасно, тому порушене право працівника підлягає захисту саме в обраний ним спосіб. Крім цього, зазначає в скарзі таке.
Відповідач не подавав відзиву та заперечень на позов, що означає визнання позовних вимог.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, однак, суд наділений правом збирати докази за власною ініціативою.
Оскільки справа розглядалася в спрощеному позовному провадженні в письмовому порядку, суд не з`ясував у сторін, чи працює позивачка, чи виплачена їй зарплата, тому передчасно ухвалив рішення. Тим часом, наказом по підприємству від 14.01.2022 № 2-к позивачка з 17.01.2022 вже була звільнена з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, про що представник дізнався вже після ухвалення судом рішення.
Суд не прийняв рішення про стягнення сум індексації зарплати позивачки, компенсації втрати частини її заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, чим не забезпечив право позивачки на справедливий та ефективний суд.
Через воєнний стан позивачка була повністю позбавлена належної їй зарплати.
Позивачка просить рішення скасувати в оскарженій частині та задовольнити позов повністю.

У відзиві на апеляцію відповідач ДП «Агропромислова фірма «Леанка»» вказує на її необґрунтованість, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду – без змін. Зазначає, зокрема, що вимога про стягнення на користь позивачки заборгованості із зарплати задоволена судом обґрунтовано, тоді як середній заробіток на користь позивачки стягненню не підлягав, оскільки у відносинах, що пов`язуються з несвоєчасністю виплати працівнику заробітної плати, застосовується інший механізм захисту прав працівника, якщо такі порушені.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Гриня Д.Д., який апеляцію підтримав, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України за відсутності представника відповідача ДП «Агропромислова фірма «Леанка»», дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи учасників процесу, суд приходить до такого.

Суд першої інстанції розглядає справу в межах заявлених позивачем вимог, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та не приймає і не розглядає позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції, апеляційний суд не дає оцінки рішенню суду першої інстанції в неоскарженій частині та бере до уваги відповідні пов`язані факти і обставини остільки, оскільки це необхідно для розгляду апеляції (ст. 13 ч. 1, ст. 367 ч.ч. 1, 6 ЦПК України).

У справі встановлено, ніким не заперечується і в цій частині рішення суду не оскаржується, що:
ОСОБА_3 , 1961 р.н., із 11.03.1986 працювала у Радгоспі «Середнянський», який із 22.08.1989 був перейменований на АПФ «Леанка», остання посада із 02.06.2015 – провідний економіст (а.с. 11);
Агропромислова фірма «Леанка» мала станом на 30.07.2021 заборгованість із нарахованої, але не виплаченої заробітної плати перед ОСОБА_1 у сумі 21615,47 грн, а саме: за березень 2020 року – у розмірі 7110,07 грн, за квітень 2020 року – 7252,70 грн, за травень 2020 року – 7252,70 грн, що підтверджується довідкою ДП АПФ «Леанка» від 11.08.2021 № 83 (а.с. 12).

Пред`являючи вимоги в частині стягнення 143601,48 грн у якості середнього заробітку за час вимушеного прогулу період з 01.04.2020 по 02.11.2021 за 396 днів затримки виплати, позивачка ОСОБА_1 обґрунтувала свою правову позицію тим, що в разі невиплати заробітної плати у строки, визначені ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці», тобто, не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата, право працівника підлягає захисту шляхом застосування норм ст.ст. 116, 117 КЗпП України, згідно з якими у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівнику сум у зазначені строки, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Розрахунок належного до виплати середнього заробітку позивачка здійснила відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 08.02.1995 № 100, виходячи з даних, указаних у довідці ДП АПФ «ЛЕАНКА» від 11.08.2021 № 83.

Суд першої інстанції цілком обґрунтовано та слушно вказав на хибність такої правової позиції, позаяк норми ст.ст. 116, 117 КЗпП України застосовуються у правовідносинах, що пов`язуються зі звільненням працівника та з розрахунками у зв`язку зі звільненням, а також у взаємозв`язку з нормами ст.ст. 235, 236 КЗпП України, які передбачають, відповідно, стягнення судом на користь працівника середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу в разі поновлення його на роботі та стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення працівника на роботі.

Тобто, можливість нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до закону передбачена лише у конкретно визначених правовідносинах у зв`язку зі звільненням працівника, його поновленням і проведенням пов`язаних із цим розрахунків. Затримка виплати заробітної плати, заборгованість із заробітної плати перед працівником, який продовжує працювати, як це мало місце в справі на час пред`явлення ОСОБА_1 позову, до таких правовідносин і таких юридичних фактів не належить.

Понад те, міркування про можливість у ситуації, що має місце в справі, стягнення на користь позивачки середнього заробітку з інших підстав за той самий період або частину періоду, в який позивачка продовжує працювати і отримує чи повинна отримувати заробітну плату, означали б можливість виплати подвійної або збільшеної в іншій пропорції заробітної плати, що вочевидь не узгоджується з правом.

Насамкінець щодо цього, пред`являючи вказану вимогу позивачка перекрутила дійсний зміст норм ст.ст. 116, 117 КЗпП України виключивши з них ключове посилання на те, що відповідні розрахунки здійснюються саме при звільненні працівника.

Ніяких інших вимог, окрім заявлених, позивачка ОСОБА_1 до ДП «Агропромислова фірма «Леанка»» не пред`являла, не обґрунтовувала, не доводила, а відповідач від таких інших вимог не захищався.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що суд не прийняв рішення про стягнення сум індексації зарплати позивачки, компенсації втрати частини її заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, чим не забезпечив право позивачки на справедливий та ефективний суд цілком безпідставне. Таких підстав і вимог позов не містить, тоді як вони є самостійним предметом обґрунтування, предметом окремих розрахунків і загалом самостійним предметом доказування (ст. 77 ч. 2 ЦПК України). Підстави і предмет позову нерозривно пов`язані між собою, за відсутності відповідних підстав і предмета позову відсутні будь-які процесуальні підстави для їх розгляду судом першої інстанції чи апеляційним судом.

За таких умов розрахунок заявлених до стягнення 143601,48 грн у якості середнього заробітку за час вимушеного прогулу значення не має. Так само жодним чином не впливають на правильне по суті в цій частині рішення суду першої інстанції доводи про те, чи працювала позивача на момент ухвалення рішення судом.

Поряд із цим, позивачка не позбавлена за наявності для того підстав права встановленим порядком звернутися до суду з іншими вимогами, в тому числі, з вимогами про компенсацію втрати частини її заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати. Не позбавлені сторони і права добровільно врегулювати всі спірні відносини між собою, провести розрахунки за виплатами, компенсаціями тощо.

Думка апелянта про те, що неподання відповідачем відзиву на позов означає його визнання безпідставна та суперечить смислу цивільного процесуального закону. Твердження про те, що суд наділений правом збирати докази за власною ініціативою є маніпулятивним перекрученням дійсного змісту другого речення частини 2 статті 13 ЦПК України, яке гласить: «Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.».

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції ухвалив рішення в оскарженій частині з додержанням норм матеріального та процесуального права, чого доводи апеляції жодною мірою не спростовують, тому на підставі ст. 375 ЦПК України скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду – без змін. 

Керуючись ст. 367 ч.ч. 1, 6, ст. 374 ч. 1 п. 1, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд –

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ужгородського міськрайонного суду від 1 червня 2022 року – без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 16 грудня 2022 року.

Судді