Номер провадження: 22-ц/813/4417/23 
Справа № 501/4703/21
Головуючий у першій інстанції Смирнов В.В.
Доповідач Пузанова Л. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.03.2023 року                                                                  м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач) Пузанової Л.В.,
суддів: Кутурланової О.В.,
Орловської Н.В.,
секретар Зєйналова А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_2 , на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 03 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРАНС - СЕРВІС», третя особа: Державне підприємство «Морський торговельний порт «Чорноморськ», про стягнення заробітної плати,
встановив:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Гаспарянц Дмитро Михайлович, звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “Транс-Сервіс”, третя особа: Державне підприємство “Морський торговельний порт “Чорноморськ”, про стягнення заробітної плати.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 01 грудня 1998 року він перебував у трудових відносинах із Державним підприємством “Іллічівський морський торговельний порт”, правонаступником якого є Державне підприємство “Морський торговельний порт “Чорноморськ”,та з 01.07.2005 року працював на посаді докера-механізатора 1 класу (з відрядною оплатою праці).
Відповідно до колективного договору наведеного підприємства, розмір мінімальної тарифної ставки працівника, який виконує роботу, що не передбачає кваліфікації, за повністю виконану норму праці (обсяг робіт) на підприємстві не може бути меншим мінімального розміру заробітної плати, законодавчо встановленої в Україні. Рівні посадових окладів та тарифних ставок за основними професійно-кваліфікаційними групами працівників порту були визначені додатком №1, згідно із яким докерам-механізаторам (відрядникам) встановлено коефіцієнт у розмірі не нижче 3,1та вказано, що для визначення розміру місячної тарифної ставки (окладу) за посадою необхідно встановлений для відповідної професійно-кваліфікаційної групи коефіцієнт помножити на визначений у колективному договорі мінімальний розмір місячної тарифної ставки (окладу) некваліфікованого працівника.
За положеннями колективного договору підприємство зобов`язалося проводити нарахування доплат та надбавок до тарифних ставок та посадових окладів працівників порту, зокрема докерам-механізаторам передбачено доплати за переміщення мішкових вантажів вручну; надбавки за клас кваліфікації; доплати та надбавки за роботу в нічний, вечірній та надурочний час; за роботу у святковий неробочий день; преміювання ; винагороду за стаж роботи; надбавка за вислугу років; доплата за роботу у важких, шкідливих та небезпечних умовах. Передбачено також умови та порядок оплати часу простою не з вини працівника.
На підставі угоди про співробітництво, укладеної 22 серпня 2014 року між ДП “Іллічівський морський торговельний порт”, Товариством з обмеженою відповідальністю “Транс-сервіс” та Профспілкою робітників морського транспорту Іллічівського морського торговельного порту, Спілкою професіоналів докерів-механізаторів Іллічівського морського торговельного порту , Незалежною профспілкою працівників Іллічівського морського торговельного порту, він наказом від 30.09.2014 року звільнений з посади докера-механізатора ДП “Іллічівський морський торговельний порт” у зв`язку з переведенням до ТОВ “Транс-Сервіс” та наказом товариства від 01.10.2014 року №87-л прийнятий на роботу на аналогічну посаду із наведеної вище дати.
Головною умовою згоди на переведення була умова укладеної 22.08.2014 року юридичними особами (роботодавцями) угоди про те, що ТОВ “Транс-Сервіс” гарантує збереження та забезпечення відповідного рівня трудових та соціальних гарантій, що визначені в цій угоді для працівників порту, які перейдуть на роботу до товариства. Зокрема, товариство гарантувало збереження кожному працівникові класності, розряду, категорії, яку він мав на момент переведення, та у відповідності з додатками до колективного договору, а саме: положення про рівень посадових окладів та тарифних ставок; преміювання; доплат та надбавок; виплат за вислугу років і винагороди за результатами роботи за рік тощо. Цією ж угодою обумовлено, що товариство враховує безперервний стаж роботи в порту для нарахування відповідних доплат працівникам порту, які будуть переведені на роботу до товариства, а посадові оклади та тарифні ставки працівників продовж дії договору підлягають пропорційному підвищенню у разі збільшення рівня мінімальної заробітної плати, законодавчо встановленої в Україні відповідно до додатку №1 до колективного договору. 
Посилаючись на те, що з дня прийняття на роботу та по день звільнення (03.06.2021року), він не отримував заробітну плату у належному розмірі, а саме: виходячи із розміру тарифної ставки (посадового окладу) з коефіцієнтом 3,1, який, зокрема наказом №92 від 26.06.2015 року був безпідставно зменшений відповідачем до 1,15, позивач просив суд визнати незаконними ненарахування та невиплату ТОВ “Транс Сервіс” на його користь заробітної плати за період з 01.10.2014 року по 03.06.2021 року, виходячи із розміру тарифної ставки (окладу), визначеного шляхом помноження коефіцієнта 3,1 на мінімальний розмір місячної тарифної ставки (окладу) некваліфікованого працівника, що складає законодавчо встановлений мінімальний розмір заробітної плати, і зобов`язати ТОВ “ТрансСервіс” нарахувати та виплатити заробітну плату за період з 01.10.2014 року по 03.06.2021 року, виходячи з розміру тарифної ставки (окладу), визначеного шляхом помноження коефіцієнта 3,1 на мінімальний розмір місячної тарифної ставки (окладу) некваліфікованого працівника, що складає законодавчо встановлений мінімальний розмір заробітної плати, з урахуванням раніше виплачених сум.
Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 03 листопада 2022 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Гаспарянц Дмитро Михайлович, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що висновки суду щодо дотримання відповідачем положень колективного договору та норм трудового права при нарахуванні та виплаті позивачеві заробітної плати у спірний період не відповідають встановленим судом обставинам справи, зроблені без врахування положень колективного договору, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин та зміни до якого в установленому законом порядку у наступному не вносилися. Вважає посилання суду на протокол комісії з контролю за виконанням колективного договору від 16.03.2017 року №141 як на такий, що підтверджує зміни до колективного договору, помилковим, а застосування до спірних правовідносин приписів пункту 5 розділу ІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України”, згідно із яким встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів, неправильним, оскільки на трудові відносини між позивачем та відповідачем поширюються положення колективного договору в редакції, яка діяла на час укладення трудового договору. Зазначає, що суд у своїх висновках не врахував зміст наказу ТОВ “Транс-Сервіс” від 26.06.2015 року №92, яким, серед іншого, вирішено застосувати з 01.07.2015 року коефіцієнт 1,15 до встановлених розмірів посадових окладів, годинних тарифних ставок та доплат працівникам, який свідчить про встановлення відповідачем нижчого коефіцієнта для встановлення посадових окладів для всіх працівників, що є порушенням положень угоди, а також не містить відмітки про його погодження із профспілками. 
Необґрунтованим скаржник вважає також посилання суду першої інстанції на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 12.11.2021 року, ухвалене у справі №501/1892/21, яким йому відмовлено у задоволенні позову про поновлення на роботі, адже те, що ним у наведеній справі не заявлялися вимоги щодо захисту прав при проведенні оплати його праці в період роботи на підприємстві, не може свідчити, що відсутнє порушення його права на оплату праці у спірних правовідносинах.
Апеляційна скарга містить заперечення щодо ухвали суду першої інстанції від 03.11.2022 року, якою скасовано ухвалу цього ж суду від 19.09.2022 року про застосування до відповідача заходу процесуального примусу у виді штрафу у розмірі трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб за невиконання ухвали цього ж суду від 15.02.2022 року та неподання витребуваних судом доказів без поважних причин, а також неповідомлення суду про неможливість подати витребувані докази. Ці заперечення полягають у тому, що неналежне виконання відповідачем вимог суду надати відповідні докази за клопотанням позивача призвело як до порушення строків розгляду справи, так і до неповного з`ясування і встановлення обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, що виник між сторонами, з урахуванням того, що позивач працював у відповідача з відрядною оплатою праці, тому рівні та розміри тарифних ставок (годинних, місячних), а також надбавок, доплат, премій мають використовуватися для правильного розрахунку недоплаченої позивачу заробітної плати. Вважає зазначені відповідачем причини ненадання доказів у цій частині надуманими, неповажними та спрямованими на перешкоджання належному розгляду справи.
У відзиві на апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю “Транс-Сервіс” викладені в ній доводи не визнало, висновки суду вважає правильними та такими, що відповідають обставинам справи. Зазначило, що всі докази, які стосуються предмета та підстав пред`явленого ОСОБА_1 позову, були надані ним через систему “Електронний суд” та разом із відзивом на позовну заяву були зареєстровані у вказаній системі за вхідним номером 10866/22-Вх, а отже наявні в матеріалах справи з 08.08.2022року, тому подане позивачем 25.08.2022року клопотання про застосування заходів процесуального примусу до товариства задоволенню не підлягало та правильно скасовано ухвалою цього суду від 03.11.2022року.
В судове засідання, призначене на 15 березня 2023 року, позивач та його представник не з`явилися. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Адвокат Гаспарянц Д.М. надіслав до апеляційного суду клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представника.
Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України, неявка до суду апеляційної інстанції сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідача, пояснення представника відповідача-адвоката Розенбойма Ю.О., перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд зробив висновок про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не доведено порушення його прав у спірних правовідносинах, а досліджені в судовому засідання докази підтверджують той факт, що позивач отримував у спірний період заробітну плату за виконувану роботу у відповідності до положень пункту 3.3.2 колективного договору (з урахуванням змін, внесених згідно із рішенням комісії з контролю за виконанням колективного договору від 16 березня 2017 року).
В процесі розгляду справи суд встановив, що ОСОБА_1 з 01.12.1998 року був прийнятий до Іллічівського морського торговельного порту на посаду слюсаря з ремонту та обслуговування ПТМ 3 розряду, і продовжував працювати у Державному підприємстві «Іллічівський морський торговельний порт» з 09.11.2000 року до 30.09.2014року на посаді докера-механізатора відповідного класу, який змінювався, (з відрядною оплатою праці), (а. с. 17-21).
22 серпня 2014 року між ДП «Іллічівський морський торговельний порт» та ТОВ «ТРАНС-СЕРВІС» укладено угоду про співробітництво, що випливає з окремих положень Договору оренди державного нерухомого майна, за яким ТОВ «ТРАНС-СЕРВІС» є орендарем державного нерухомого майна, що знаходиться на балансі Державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт». (т.1, а. с.47-51).
Згідно із пунктом 1 угоди, сторони гарантують працівникам за списком, що додається, прийняття за переведенням з Державного підприємства “Іллічівський морський торговельний порт” на роботу до ТОВ «ТРАНС-СЕРВІС» на умовах безстрокового трудового договору з урахуванням професії, фаху, посади працівника, яку він обіймав на момент переведення. ТОВ “Транс-Сервіс” визнало всі положення чинного колективного договору Порту, який діяв на момент підписання цієї угоди, та гарантує їх збереження та виконання до моменту підписання колективного договору товариства.
Пунктом 2 угоди передбачено, що відповідач гарантує всім працівникам, що будуть переведені на виконання договору, забезпечення рівня оплати праці не нижчого, ніж передбачений чинним колективним договором Державного підприємства “Іллічівський морський торговельний порт” на момент підписання цієї угоди із збереженням кожному працівнику класності, розряду, категорії, яку він мав на момент переведення, у відповідності з додатками до колективного договору.
Наказом №489/О–45 від 30.09.2014 року про припинення трудового договору, ОСОБА_1 з 30 вересня 2014 року звільнений з посади докера-механізатора 1класу ДП “Іллічівський морський торговельний порт” у зв`язку з переведенням до ТОВ «ТРАНС-СЕРВІС» на підставі пункту 5 статті 36 КЗпП України. (т.1, а. с. 30)
З 01 жовтня 2014 року ОСОБА_1 прийнятий на роботу до ТОВ «ТРАНС-СЕРВІС» докером – механізатором 1 класу на підставі наказу (розпорядження) №87 від 01 жовтня 2014року (т.1, а. с.165).
Наказом ТОВ «ТРАНС-СЕРВІС» від 03.06.2021 року №104-Л/У7-87 про припинення трудового договору (контракту) ОСОБА_1 звільнено з посади докера-механізатора 1 класу з 3 червня 2021 року на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України,(т.1, а.с.78).
Позивач стверджує, що у період роботи в ТОВ «ТРАНС-СЕРВІС» з 01.10.2014 по 03.06.2021 року відповідачем здійснювалася оплата його праці на посаді докера-механізатора відповідного класу з порушенням умов пункту 2 угоди, а саме: на рівні, нижчому ніж був передбачений колективним договором Державного підприємства “Іллічівський морський торговельний порт” на момент його переведення з цього підприємства до ТОВ «ТРАНС-СЕРВІС», який (рівень) полягав у тому, що розмір мінімальної тарифної ставки працівника, який виконує роботу, що не потребує кваліфікації, за повністю виконану норму праці (обсяг робіт) на підприємствах не може бути менше мінімального розміру заробітної плати, законодавчо встановленої в Україні, а місячна тарифна ставка (оклад) докера-механізатора визначається із застосуванням коефіцієнту у розмірі 3,1 до мінімальної заробітної плати, що відповідачем не дотримано.
Дійсно, відповідно до пункту 3.3.2. колективного договору ДП «Іллічівський морський торговельний порт», розмір мінімальної тарифної ставки працівника, який виконує роботу, що не потребує кваліфікації, за повністю виконану норму праці (обсяг робіт) на підприємствах не може бути менше мінімального розміру заробітної плати, законодавчо встановленої в Україні. Рівні посадових окладів та тарифних ставок за основними професійно-кваліфікаційними групами працівників порту визначені додатком №1.
Пунктом 4.1 додатку №1 «Рівні посадових окладів та тарифних ставок за основними професійно-кваліфікаційними групами працівників порту» до колективного договору ДП «Іллічівський морський торговельний порт» встановлено для докерів-механізаторів коефіцієнт у розмірі 3,1 та передбачено, що для визначення розміру місячної тарифної ставки (окладу) за тією чи іншою посадою необхідно встановлений для відповідної професійно-кваліфікаційної групи коефіцієнт помножити на визначений в колективному договорі мінімальний розмір місячної тарифної ставки (окладу) некваліфікованого працівника.
Відповідач, заперечуючи проти заявлених до нього позивачем вимог, стверджує про те, що ним дотримано наведені вище положення колективного договору та заробітна плата ОСОБА_1 нараховувалася і виплачувалася із застосуванням встановленого колективним договором коефіцієнту 3,1, однак починаючи з січня 2017 року на підставі приписів Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України” №1774-УІІІ від 06.12.2016 року, цей коефіцієнт застосовувався не до мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, а до прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
У підтвердження обставин, на які відповідач посилався на підтвердження своїх заперечень, ним надано суду довідку, видану ОСОБА_1 10.02.2022р. №67/02 про розмір виплаченої йому заробітної плати у спірний період та навів у відзиві на позовну заяву дані про сукупний дохід позивача, утримані суми податків та загальнообов`язкових державних зборів, суми до виплати позивачу, із яких вбачається, що у період з жовтня 2014 року по грудень 2016 року ТОВ «ТРАНС-СЕРВІС» в якості розрахункової величини для місячної тарифної ставки позивача використовувало мінімальний розмір заробітної плати, встановлений законом: з жовтня 2014 по серпень 2015 – 1 218грн (що відповідало статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» та статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік»); з вересня 2015 по квітень 2016 року – 1 378 грн (що відповідало статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» та статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік»); з травня 2016 по листопад 2016 року – 1 450грн та в грудні 2016року -1 600грн (що відповідало статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік»);
У період з січня 2017 року по червень 2021 року ТОВ «ТРАНС-СЕРВІС» в якості розрахункової величини для місячної тарифної ставки позивача використовувало прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на відповідний період, а саме: з січня 2017 по квітень 2017року – 1 600 грн; з травня 2017 по листопад 2017року – 1684 грн; з грудня 2017 по червень 2018року– 1 762грн; з липня 2018 по листопад 2018року – 1841грн; з грудня 2018 по червень 2019року– 1 921грн;з липня 2019 по листопад 2019року – 2007 грн; з грудня 2019 по червень 2020року – 2 102грн; з липня 2020року по листопад 2020року – 2 197грн; з грудня 2020 по червень 2021року – 2 270грн.
При цьому розмір заробітної плати визначався із врахуванням коефіцієнту 3,1.(т.1, а. с. 153-157, 173-174).
Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно зі статтею 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт.
Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.
Конкретні розміри тарифних ставок (окладів), відрядних розцінок, посадових окладів працівникам, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються роботодавцем з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.
Роботодавець (роботодавець - фізична особа) не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що держава здійснює регулювання оплати праці працівників підприємств усіх форм власності шляхом встановлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій, встановлення умов і розмірів оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, працівників підприємств, установ та організацій, що фінансуються чи дотуються з бюджету, а також шляхом оподаткування доходів працівників.
В межах здійснення державного регулювання оплати праці, передбаченого статтею 8 Закону України «Про оплату праці», 06 грудня 2016 року прийнято Закон № 1774-VIIІ, яким установлено особливі умови визначення посадових окладів працівників та встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень (пункт 3 Прикінцевих та Перехідних положень Закону).
Пунктом 5 Прикінцевих та Перехідних положень Закону №1774-УІІІ установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів.
Сторонам, які уклали колективні договори і угоди, у тримісячний строк привести їх норми у відповідність із цим Законом згідно із законодавством.
До внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб (Наведена редакція Закону станом на 01.01.2017року).
Аналізуючи порядок застосування Закону України №1774-УІІІ у судовій практиці, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.11.2020 року у справі №200/9195/19-а дійшла висновку, що таким приписом законодавець заборонив застосовувати розмір мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів.
З прийняттям Закону № 1774-VIII в Україні було змінено підхід щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини не лише при визначенні посадових окладів, а й щодо розрахунку всіх виплат, де раніше застосовувалася як розрахункова величина мінімальна заробітна плата.
Аналіз такого правового регулювання дає підстави зробити висновок про те, що законодавець, по-перше, заборонив застосовувати для визначення розмірів посадових окладів розмір мінімальної заробітної плати; по-друге, чітко передбачив, що для визначення посадових окладів застосовується розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установлений на 01 січня відповідного календарного року (пункти 75, 76 постанови).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, враховуючи встановлені судом обставини справи, положення норм права, що регулюють спірні правовідносини та висновки Верховного Суду щодо застосування цих норм, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з набранням чинності Закону України № 1774-VIII від 06.12.2016 року обчислення місячної тарифної ставки позивача із застосуванням в якості розрахункової величини мінімальної заробітної плати стало недопустимим в силу імперативного припису закону, а тому незважаючи на положення пункту 2 угоди про співробітництво та пункту 3.2.2 колективного договору, відповідач, починаючи з 01.01.2017 року, правомірно здійснював обчислення заробітної плати ОСОБА_1 з використанням базового показника – прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом у відповідний період.
Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі, належних та достатніх доказах і як такі, що висновків суду не спростовують, підлягають відхиленню.
Зокрема, посилання скаржника на те, що будь-які зміни до колективного договору щодо умов оплати праці позивача не мають правового значення, оскільки оплата праці мала здійснюватися відповідно до колективного договору в редакції, яка існувала на час його переведення на роботу до відповідача,колегія суддів до уваги не приймає, враховуючи, що як зазначалося вище, з 01 січня 2017 року застосування розміру мінімальної заробітної плати для визначення посадових окладів заборонено законом, в тому числі і в тому випадку, якщо це було передбачено колективними договорами.
Що ж стосується, доводів апеляційної скарги про порушення відповідачем умов колективного договору в частині застосування коефіцієнта 3,1 при визначенні розміру посадового окладу позивача, то із наведених останнім розрахунків слідує, що розбіжності у розрахованих кожною із сторін розмірах посадового окладу ОСОБА_1 за період з 01.10.2014 року по грудень 2016 року, відсутні, а з січня 2017 року по день звільнення ці розбіжності полягають лише у використанні базового показника — мінімальної заробітної плати чи встановленого законом прожиткового мінімуму для працездатних осіб при обчисленні заробітної плати.
При цьому твердження скаржника про те, що відбулося безпідставне та незаконне зменшення розміру заробітної плати позивача не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки у спірний період розмір заробітної плати позивача постійно збільшувався та з його боку протягом майже семи років не виникало жодних зауважень чи претензій до роботодавця з приводу порушення його права на оплату праці.
Необґрунтованими апеляційний суд вважає також доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції наказу відповідача від 26.06.2015 року №92, яким ніби-то наказано застосовувати з 01.07.2015 року коефіцієнт 1,15 до встановлених розмірів посадових окладів, годинних тарифних ставок та доплат працівникам, оскільки відповідач видачу такого наказу не підтвердив, а засвідчена адвокатом Гаспарянц Д.М. копія цього наказу не містить інформації про наявність у нього або іншої особи оригіналу цього письмового доказу, тому суд відповідно до частини шостої статті 95 ЦПК України не взяв цей доказ до уваги.
Що ж стосується викладених в апеляційній скарзі заперечень щодо ухвали суду першої інстанції від 03.11.2022 року, якою скасовано ухвалу цього ж суду від 19.09.2022 року про застосування до відповідача заходу процесуального примусу у виді штрафу за невиконання викладених в ухвалі суду від 15.02.2022 року вимог щодо подання доказів без поважних причин та неповідомлення суду про неможливість подати витребувані докази, то колегія суддів їх відхиляє, зважаючи на те, що застосовуючи до генерального директора ТОВ “Транс-Сервіс”- ОСОБА_3 захід процесуального примусу у виді штрафу у розмірі трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб за невиконання ухвали суду від 15.02.2022 року та неподання витребуваних судом доказів без поважних причин, а також неповідомлення суду про неможливість подати витребувані докази, суд не врахував, що 08.08.2022 року у системі “Електронний суд” було сформовано документи, які надійшли від відповідача, а саме: відзив на позовну заяву та додані до нього документи, що витребовувалися судом та були наявними у відповідача. З технічних причин ці електронні документи роздруковані судом лише 22.08.2022року (т.1, а. с. 147-219).
Встановивши виконання відповідачем свого процесуального обов`язку, суд першої інстанції, діючи відповідно до приписів частини шостої статті 148 ЦПК України, правильно скасував постановлену ним ухвалу про стягнення штрафу. 
Не впливають на висновки суду по суті спору, що виник між сторонами, і доводи скарги про невжиття судом відповідних заходів для з`ясування обставин щодо причин ненадання відповідачем доказів, які б містили інформацію щодо розмірів нарахованих позивачеві щомісячно у спірний період окладів, надбавок, доплат, премій, тарифних ставок тощо, та виконання відповідачем обов`язку відновити втрачені документи, оскільки відповідно до положень статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а згідно із приписами частини десятої статті 84 ЦПК України, у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, -також залишити позовну заяву без розгляду.
Враховуючи, що судом досліджено достатньо доказів для з`ясування обставин, що мають значення для справи в межах предмета та підстав пред`явленого позивачем позову, в той час як дотримання закону при нарахуванні позивачеві у спірний період премій та передбачених колективним договором доплат не є предметом спору у цій справі, суд правильно здійснив розгляд справи за наявними в ній доказами та зробив правильний висновок щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 .
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення ухвалено судом з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову відсутні.
На підставі наведеного, керуючись статтями 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд
постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 03 листопада 2022 року — без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л. В. Пузанова

Судді: О.В. Кутурланова

Н. В. Орловська

Повний текст постанови складено 23 березня 2023 року

Суддя Л.В. Пузанова