ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3419/23 Справа № 202/2051/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кухтін Г.О. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2023 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.
суддів: Деркач Н.М., Куценко Т.Р.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк “ПРИВАТБАНК” на рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 12 грудня 2022 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк “ПРИВАТБАНК” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - 

В С Т А Н О В И В : 

У травні 2022 року Акціонерне товариство Комерційний банк “ПРИВАТБАНК” звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позовні вимоги Банку мотивовані тим, що між сторонами 1 серпня 2005 року було укладено кредитний договір №DNHDGF00000124, за яким позивач зобов`язався надати відповідачці кредит у розмірі 43 660,00 дол.США в строк до 31 липня 2025 року, а відповідачка – повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом. Відповідачкою було порушено умови кредитного договору. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2021 року з відповідачки було стягнуто заборгованість у розмірі 20 782,93 дол.США, нараховану станом на 8 грудня 2014 року. В той же час вказане рішення не виконано. Оскільки з відповідачки було стягнуто заборгованість за кредитним договором за період з дати укладення кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана у судовому рішенні, тобто за період з 1 серпня 2005 року по 8 грудня 2014 року, то за період після подання позовної заяви від 02 березня 2015 року, з 26 березня 2015 року по 11 лютого 2022 року відповідачка має заборгованість у розмірі 5 201,30 дол.США, яка складається з 3 процентів від простроченої суми. 
У листопада 2022 року Банк звернувся до суду із уточненою позовною заявою, в якій вказав, що за період після подання позовної заяви від 02 березня 2015 року, з 26 березня 2015 року по 12 жовтня 2022 року відповідачка має заборгованість у розмірі 501,09 дол.США — 3% річних від простроченої суми.
Враховуючи викладене позивач просив стягнути на свою користь з відповідачки 3 % річних від простроченої суми у розмірі 501,09 дол.США.
Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 12 грудня 2022 року відмовлено у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк “ПРИВАТБАНК”.
Рішення суду мотивоване тим, що позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк “ПРИВАТБАНК” є необґрунтованими, не доведеними належними та допустимими доказами, а наданий розрахунок заборгованості за кредитним договором не узгоджується з іншими матеріалами справи (судовим рішенням) та містить у собі суперечливі відомості.
В апеляційній скарзі Акціонерне товариство Комерційний банк “ПРИВАТБАНК” посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просили рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідачка не спростувала розрахунок банку та не навела власного контррозрахунку. Також банк зазначає, що суд першої інстанції не встановив дійсного розміру заборгованості відповідачки за відсотками, відповідно до ст. 625 ЦК України, а тому дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, з огляду на наступне. 
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 06 грудня 2019 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №DNHDGF00000124 від 01 серпня 2005 року у розмірі 28345,99 доларів США, що є заборгованістю за кредитом. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
21 грудня 2021 року постановою Дніпровського апеляційного суду рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 06 грудня 2019 року в частині розміру стягнутої солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором №DNHDGF00000124 від 01 серпня 2005 року по тілу кредиту змінено з 28345,99 доларів США на 20782 дол. США 93 цента.
У вказаному судовому рішенні колегія дійшла висновку про наявність підстав для стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором №DNHDGF00000124 від 01 серпня 2005 року, станом на 08 грудня 2014 року, у розмірі 20782,93 дол. США, що є тілом кредиту, яка залишається після відрахування сплачених позичальником грошових коштів на погашення тіла в сумі 9106,12 доларів США та сплаченої комісії в сумі 7110,95доларів США (37000,00 дол. США - 9106,12 доларів США - 7110,95 доларів США).
Встановлено, що відповідачка сплатила наступні суми за кредитним договором: квитанція від 30 серпня 2022 року у сумі 7 000,00 дол.США, від 14 вересня 2022 року у сумі 7 000,00 дол.США, від 15 вересня 2022 року – 6 782,93 дол.США.
На підтвердження уточнених позовних вимог Банком було надано розрахунок заборгованості за кредитним договором, станом на 12 жовтня 2022 року. 
Згідно змісту розрахунку, станом на 1 серпня 2005 року залишок поточної заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) складає 37 000,00 дол.США, станом на 27 лютого 2007 року – 36 071,20 дол.США.
Вбачається, що вже з 1 березня 2007 року по 26 липня 2007 року залишок поточної заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) складав 0,00 дол.США. 
Станом на 2 квітня 2016 року залишок поточної заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) складає 131,51 дол.США, а 14 квітня 2016 року - 29 710,96 дол.США.
Станом на 26 грудня 2021 року залишок поточної заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) складає 29 710,96 дол.США.
При цьому, позивачем не надано жодного документу на підтвердження наявності заборгованості відповідачки за кредитним договором, станом на 26 грудня 2021 року, у розмірі 29 710,96 дол.США., враховуючи постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 грудня 2021 року.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необґрунтованості.
Колегія судів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику, грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Так, ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У відповідності до розрахунку 3 процентів річних, позивачем здійснено розрахунок за 598 днів (період прострочення) за періодами з 26 березня 2015 року по 2 квітня 2016 року сума боргу – 131, 51 дол.США, з 21 жовтня 2022 року по 21 жовтня 2022 року – 29694,77 дол.США, з 15 лютого 2022 року по 26 серпня 2022 року – 29688,99 дол.США, з 30 серпня 2022 року по 30 серпня 2022 року – 22 688,99 дол.США, з 14 вересня 2022 року по 14 вересня 2022 року 15 688,99 дол.США, з 15 вересня 2022 року по 12 жовтня 2022 року – 8 906,06 дол.США.
В той же час, позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо суми заборгованості за тілом кредиту, на підставі яких було здійснено розрахунок 3 процентів річних.
Встановивши вказані обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що розрахунок 3 відсотків річних Банком здійснено з сум, які не підтверджені належним чином, а тому вірно відмовив у задоволенні позовних вимог, оскільки вони є недоведеними.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка не спростувала розрахунок банку та не навела власного контррозрахунку, а також те, що суд першої інстанції не встановивши дійсного розміру заборгованості відповідачки за відсотками, відповідно до ст. 625 ЦК України, дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову, колегія суддів вважає необґрунтованими  з огляду на те, що вони зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи та спрямовані на переоцінку доказів у справі. 
Колегія суддів звертає увагу на наступне.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).
Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Положеннями ст. 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Зокрема, ст. 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. 
Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що з ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість не припинилось та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Отже, кредитор має право на отримання сум, передбачених у ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення. При цьому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає в кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення й обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).
Як зазначалось вище, відповідачка виконала кредитні зобов`язання, сплатила суму кредитної заборгованості за кредитним договором, яка була стягнута рішенням суду, а тому позовні вимоги банку про стягнення за ст. 625 ЦК України з відповідачки заборгованості за період після подання позовної заяви від 02 березня 2015 року, з 26 березня 2015 року по 12 жовтня 2022 року у розмірі 501,09 дол.США є необґрунтованими та безпідставними.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Позовні вимоги банку є лише його припущеннями, які не підтверджені належними та допустимими доказами та є такими, що суперечать нормам чинного законодавства.
Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог свідчить про їх недоведеність та необґрунтованість, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях та є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Інші доводи апеляційної скарги колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
       Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, врахувавши заявлені позовні вимоги та підстави, на які сторони посилалися в обґрунтування своїх вимог, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку обставинам справи, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.
В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В : 

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк “ПРИВАТБАНК” - залишити без задоволення. 
Рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 12 грудня 2022 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складений  10 березня 2023 року.

Головуючий суддя А.П. Барильська

Судді: Н.М. Деркач

Т.Р. Куценко