П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
29 березня  2023 року                                                                                              м. Київ
 
Справа № 366/1296/22
Провадження: № 22-ц/824/5406/2023
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Нежури В. А., Соколової В. В.
 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Бережної Наталії Миколаївни в інтересах Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»
на заочне рішення Іванківського  районного суду Київської області від 23 листопада 2022 року, ухвалене під головуванням судді Гончарука О.П.,
у справі за позовом  Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,  
 
у с т а н о в и в:
 
У серпні 2022 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі - позивач, банк) звернулось до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приват банк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 31.10.2019  року. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг (далі - договір), що підтверджується підписом у заяві. Відповідач при укладанні договору надав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Однак, відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. За таких обставин, банк просив стягнути з відповідача  заборгованість за кредитним договором  № б/н від 31.10.2019  року, яка станом на 14.06.2022 року  склала 31 137,15 грн, з яких: 25 385,40 грн - тіло кредиту (в тому числі, прострочене), 5751,75 грн  - прострочені відсотки.
Заочним рішенням Іванківського  районного суду Київської області від 23 листопада 2022 року  позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за договором № б/н від 31.10.2019 року у сумі 25 385,40 грн.
Не погодившись із таким судовим рішенням в частині відмовлених позовних вимог,  Бережна Н. М. в інтересах АТ КБ «ПриватБанк» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову. 
 
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що, укладаючи кредитний договір,  сторони за власним волевиявленням досягли істотних умов щодо нього, і відповідач, власноручно підписавши анкету-заяву, взяв на себе зобов`язання по його виконанню. Кредитний договір повністю відповідає вимогам цивільного законодавства. Сторонами при укладенні кредитного договору були досягнуті усі істотні умови договору, Відповідач не заперечував факт отримання картки та видачі кредитних коштів. Користування картковим рахунком свідчить про укладення сторонами кредитного договору. Такі дії відповідача прослідковуються і в наданій банком виписці по картковому рахунку та розрахунку заборгованості.  Наголошувала, що  суми, які банк просить стягнути, належним чином обґрунтовані та підтверджені. Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідач підтсав заяву про приєднання до Умов та Правил надання послуг, а також паспорт споживчого кредиту, отже, був обізнаний з умовами кредитування, зокрема, щодо сплати відсотків. 
Ухвалами Київського апеляційного суду від 31 січня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно  ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним  є рішення, ухвалене  судом відповідно до норм матеріального  права із дотриманням  норм  процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому  засіданні.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 31.10.2019 року ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанк».
Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором №б/н від 30.10.2019 року, станом на 14.06.2022 року  у відповідача наявна заборгованість у розмірі 31 137,15 грн, з яких: 25 385,40 грн - тіло кредиту (в тому числі, прострочене), 5751,75 грн  - прострочені відсотки. 
Задовольняючи позов  АТ КБ «Приват банк» частково, суд першої інстанції виходив із того, що в підписаній відповідачем анкеті-заяві відсутні відомості про тарифи, які підлягають застосуванню до укладеного договору, а надані банком Умови та Правила не містять підпису відповідача про ознайомлення з ними, у зв`язку з чим їх не можна вважати складовою частиною кредитного договору та досягненням між сторонами згоди щодо всіх його істотних умов. Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, суд першої інстанції погодився з тим, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд  шляхом зобов`язання ОСОБА_1 повернути фактично отриману суми кредитних коштів, що відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладена в постанові  від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. 
Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055    ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір,             в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку  АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив окрім тіла кредиту (суми, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути також заборгованість за процентами, яка утворилась станом на 14.06.2022 року.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги у цій частині, у тому числі, їх розмір      і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Тарифів банку та витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті (https://privatbank.ua), як невід`ємні частини спірного договору.
Витягом з Умов та правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https:// www.privatbank.ua, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначено, зокрема: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.
При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та Правил розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
Окрім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року і не спростовано позивачем при розгляді цієї справи.
Колегія суддів вважає, що в цьому випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (жовтень 2019 року  (момент підписання паспорту споживчого кредитування)) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (серпень 2022 року), тобто, кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та Правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції правильно виходив із того, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме доданий до позовної заяви витяг з Умов, які надав банк, відповідач розумів та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.
 
У справі, яка переглядається, АТ КБ «ПриватБанк» ініційовано спір про стягненнязаборгованості за кредитним договором, який оформлений у вигляді анкети?заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 31.10.2019  року.
Обґрунтовуючи  позовні вимоги, банк зазначав, що відповідно до укладеного договору № б/н від 31.10.2019 року відповідач, підписавши анкету-заяву, підтвердив  свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами, складають між ним та банком договір про надання банківських послуг. В обґрунтування вимог про стягнення прострочених відсотків, банк посилався на те, що сторони, укладаючи договір,  дійшли згоди, що, починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань клієнта з погашення кредиту, клієнт зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі 86,4% для картки «Універсальна» та 84% для картки «Універсальна голд».
Однак, у наявній в матеріалах справи анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 31.10.2019 року жодна процентна ставка не зазначена, як і відповідальність у вигляді комісії, неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання та її визначеного розміру.
Крім того, особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя   статті 1054 ЦК України).
До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до Закону України «Про споживче кредитування», у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті (частина друга статті 9 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту (довідкою  про умови кредитування), його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.
До таких висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20.
Отже, не заслуговують на увагу доводи банку про те, що паспорт споживчого кредиту та/або заява про приєднання до Умов та правил надання послуг, які передбачають умови кредитування декількох продуктів: «Універсальна», «Універсальна голд», «Платинум», та інші), є невід`ємною складовою частини спірного кредитного договору з огляду на згоду позичальника з умовами кредитування, яка підтверджена його підписом.
Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості відмови у стягненні прострочених  відсотків згідно статті 625 ЦК України та погоджується з висновком суду першої інстанції про  відсутність підстав для покладення на відповідача такого обов`язку.
Однак, колегія суддів не може в повній мірі погодитись із висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача тіла кредиту.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №  342/180/17, вказано, що банк вправі вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. 
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75.
Отже, виписка за картковим рахунком може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом апеляційної інстанції у сукупності з іншими доказами.
Належним чином дослідити поданий стороною доказ (в цьому випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.
 Такі правові висновки висловлені  Верховним Судом у  постановах від 11 листопада 2020 року у справі № 205/4176/18,  від 21 жовтня 2020 року у справі № 190/1419/19, від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18.
Як убачається із матеріалів справи, звертаючись до суду із вказаним позовом,  банк просив суд стягнути з відповідача заборгованість, яка згідно розрахунку заборгованості станом на 14.06.2022 року складала 31 137,15 грн, з яких: 25 385,40  за тілом кредиту (в т.ч. простроченим), 5 751,75 грн  за простроченими відсотками (а.с. 9-12). 
На підтвердження вказаних позовних вимог банк надав суду розрахунок заборгованості та виписку по картковому рахунку відповідача.
Із виписки по картковому рахунку відповідача убачається, що відповідач користувався грошовими коштами, отриманими від банку на підставі анкети-заяви від 31.10.2019 року, та погашав заборгованість, зокрема, відповідачем за період 31.10.2019 року по 01.03.2022 року було витрачено 574 776,98 грн, а сплачено 543 639,83 грн, тобто, сумою неповернутих банку коштів є 31 137,15 грн.
Разом з тим, вказана виписка свідчить і про те, що банком за зазначений вище період за рахунок внесених відповідачем коштів були списані відсотки за кредит  у загальному розмірі 7315,32 грн та комісія у розмірі 250 грн. 
З огляду на те, що анкета-заява від 31.10.2019 рокуне містить визначення домовленості сторін про умови кредитування, зокрема, сплати відсотків, а також комісії, порядку їх списання, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача  обов`язку  по сплаті 5 751,75 грн  прострочених відсотків, що заявлені банком у позові. 
Окрім того, зважаючи на те, що сплачені відповідачем на картковий рахунок кошти були банком безпідставно розподілені на погашення відсотків  та комісії, колегія суддів вважає, що заявлений банком  до стягнення розмір тіла кредиту підлягає зменшенню на суму неправомірно списаних відсотків у розмірі 7315,32 грн та комісії у розмірі 250 грн, тобто, до 23 571,83 грн.
Суд першої інстанції при вирішенні даної справи не належно дослідив наявні в матеріалах справи докази, та не звернув уваги на те, що наданий банком розрахунок заборгованості у сукупності з іншими доказами, а саме випискою по картковому рахунку, є належними доказами існування заборгованості.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині вирішення позовних вимог про стягнення тіла кредиту шляхом зменшення його розміру з  25 385,40 грн до 23 571,83 грн.   
Згідно з вимогами п. п. в)  п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо  розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
В зв`язку з наведеним, підлягає зменшенню й розмір судових витрат по сплаті судового збору, які підлягають стягненню з відповідача на банку,  з 2022,76 грн до 1878,11 грн.
 
Керуючись ст.ст. 369, 374, 376, 382-384 України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну Бережної Наталії Миколаївни в інтересах Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Заочне рішення Іванківського  районного суду Київської області від 23 листопада 2022 року в частині вирішення позовних  вимог  про стягнення тіла кредиту змінити.
Зменшити розмір заборгованості (тіла кредиту) за договором № б/н від 31.10.2019 року, який підлягає стягненню з  ОСОБА_1  на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», з  25 385,40 грн до 23 571,83 (двадцяти трьох тисяч п`ятсот сімдесяти однієї) грн. 83 коп.
В зв`язку з чим, зменшити розмір судових витрат по сплаті судового збору, який підлягає стягненню з   ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», з 2022,76 грн до 1878,11 (однієї тисячі вісімсот сімдесяти восьми)  грн. 11 коп.
В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.   

Головуючий                                                                                             Т. О. Невідома

Судді                                                                                                          В. А. Нежура 

                                                                                                                   В. В. Соколова