УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 грудня 2022 року
м. Київ
справа № 730/203/21
провадження № 51-3571 ск 22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 13 червня 2022 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 18 серпня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020250230001257, щодо 
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 13 червня 2022 року ОСОБА_6 визнано винуватим за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання                                                   з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 3 роки не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти цей орган про зміну місця проживання та роботи.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 150 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Стягнуто з ПРАТ «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «АРСЕНАЛ СТТРАХУВАННЯ» на користь ОСОБА_4 60 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, 2676 грн - витрат на поховання.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 10 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, 63 454 грн - витрат на відновлення автомобіля.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 100 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, 20 300 грн - матеріальної шкоди.
Вирішено питання щодо долі процесуальних витрат і речових доказів у кримінальному провадженні. 
За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за те, що він 23 жовтня 2020 року о 18:15, керуючи автомобілем ВАЗ-2108, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою Н-01 в напрямку від м. Сміли до м. Кам`янки Черкаської області, проїхавши дорожній знак «Кінець населеного пункту м. Сміла», маючи намір здійснити поворот ліворуч до прилеглої території АЗС «АМІС», що прилягає до лівого краю проїзної частини, у відведеному для цього місці, порушив вимоги п.п. «б» п. 2.3., пунктів 10.1 та 10.4 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, був неуважним, не врахував дорожньої обстановки, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, та, виконуючи поворот ліворуч, не надав дороги зустрічному транспортному засобу, у результаті чого допустив зіткнення з автомобілем ВАЗ-21093, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_7 , який рухався в напрямку м. Сміли.
У результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажирам автомобіля ВАЗ-2108 було заподіяно тілесні ушкодження, а саме:
- ОСОБА_9 отримав тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя, що стало причиною смерті останнього. Між виявленими тілесними ушкодженнями та настанням смерті ОСОБА_9 існує прямий причинний зв`язок;
- ОСОБА_10 отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження, що спричинили тривалий розлад здоров`я, та легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я у вигляді перелому кісток носа, рани обличчя.
Пасажир автомобіля ВАЗ-21093 ОСОБА_8 отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження, що спричинили тривалий розлад здоров`я, у вигляді закритого перелому правого стегна, закритого перелому зовнішньої щиколотки правої гомілки та легкі тілесні ушкодження, які спричинили короткочасний розлад здоров`я у вигляді рани лівого колінного суглоба, рани обличчя.
Порушення водієм автомобіля ВАЗ-2108 ОСОБА_6 правил безпеки дорожнього руху, а саме вимог п.п. «б» п. 2.3, пунктів 10.1 та 10.4 Правил дорожнього руху, відповідно до висновку експерта від 22 грудня 2020 року № 1556/1576/20-23  мають причинно-наслідковий зв`язок із виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням її наслідків у вигляді смерті потерпілого ОСОБА_9 й отримання потерпілими ОСОБА_10 та ОСОБА_8 середньої тяжкості тілесних ушкоджень, що спричинили тривалий розлад здоров`я.
Черкаський апеляційний суд ухвалою від 18 серпня 2022 року апеляційні скарги представника потерпілої ОСОБА_4 - захисника ОСОБА_5 та представника ПРАТ «СК «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ» залишив без задоволення, а вирок Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 13 червня 2022 року щодо ОСОБА_6 - без змін. 
Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі 
У касаційній скарзі представник потерпілої, не оспорюючи доведеності винуватості засудженого ОСОБА_6 та правильності кваліфікації його дій, покликаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме призначення покарання із застосуванням ст. 75 цього Кодексу, що призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого унаслідок м`якості, просить скасувати вирок Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 13 червня 2022 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 18 серпня 2022 року щодо ОСОБА_6 . Крім того вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК). 
Мотиви Суду
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі представника потерпілої, та додані до скарги копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, і правильність кваліфікації його дій                          у касаційній скарзі представника потерпілої не оспорюються.
Доводи представника потерпілої щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що мало наслідком призначення ОСОБА_6 покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару,                             а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
Водночас суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу в межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, а також визначити можливість виправлення засудженого без відбування покарання із застосуванням положень                          ст. 75 КК. 
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
За правилами ст. 75 КК у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.
У цьому кримінальному провадженні, як видно зі змісту наданих копій судових рішень, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.
Як убачається зі змісту доданої до касаційної скарги копії вироку, суд, обираючи ОСОБА_6 вид і розмір покарання, належним чином урахував характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та всі інші обставини, які відповідно до положень КК впливають на вибір заходу примусу і порядок його відбування.
При цьому місцевий суд, узявши до уваги конкретні обставини кримінального провадження, дійшов слушного висновку про можливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства та обґрунтовано звільнив його від відбування призначеного основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК зі встановленням максимального іспитового строку, своє рішення вмотивував.
Переглянувши вирок в апеляційному порядку, суд відповідним чином перевірив доводи представника потерпілої, зазначені в апеляційній скарзі, які за змістом і суттю майже аналогічні доводам, викладеним у касаційній скарзі, надав їм оцінку з урахуванням вимог ст. 419 КПК та, залишаючи без задоволення апеляційну скаргу представника зазначив підстави, на яких визнав доводи останнього необґрунтованими.
Так, погоджуючись із вироком місцевого суду, апеляційний суд вказав про дотримання судом приписів статей 50, 65, 66, 67 КК під час призначення виду та розміру покарання засудженому ОСОБА_6 , яке вважав необхідним і достатнім для його виправлення й попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. 
Зі змісту копії ухвали апеляційного суду видно, що цей суд належно оцінив ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК, належить до категорії тяжкого злочину; дані про особу винного, котрий характеризується позитивно за місцем проживання, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, вчинив злочин із необережною формою вини, у момент ДТП був у тверезому стані, на спеціальних обліках не перебуває; відсутність обтяжуючих покарання обставин, наявність пом`якшуючих покарання обставин: активне сприяння розкриттю злочину, добровільне часткове відшкодування матеріальних збитків потерпілим, наявність на утриманні двох неповнолітніх дітей, а також поведінку ОСОБА_6 , який після вчинення ДТП не вчиняв кримінальних або адміністративних правопорушень.
При цьому апеляційний суд правильно зазначив про те, що хоча кримінальне правопорушення є тяжким, однак, ураховуючи повне визнання ОСОБА_6 вини у вчиненні кримінального правопорушення, що свідчить про його ставлення до скоєного, вчинення ним одного епізоду злочинної діяльності, конкретні обставини цього кримінального провадження та думку іншого потерпілого ОСОБА_8 , який поклався на розсуд суду щодо призначеного засудженому покарання і не підтримав апеляційних вимог потерпілої, відсутність будь-яких заперечень зі сторони обвинувачення, призначене ОСОБА_6 судом першої інстанції покарання за ч. 2  ст. 286 КК у виді позбавлення волі із застосуванням ст. 75 цього Кодексу з максимальним іспитовим строком та покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК, буде необхідним і достатнім для його виправлення й попередження вчинення нових злочинів.
Більш того, суд слушно вказав, що думка потерпілої ОСОБА_4 має істотне значення під час призначення ОСОБА_6 покарання, втім не є вирішальною для суду, оскільки має враховуватися в сукупності з обставинами, передбаченими ст. 65 КК.
При цьому суд обґрунтовано акцентував на висновку органу пробації щодо можливості застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК.
Усупереч твердженням представника, апеляційний суд умотивовано визнав, що наведені доводи про негативну характеристику ОСОБА_6 у зв`язку з перебуванням останнього на обліку відділу поліції через притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), яку не взяв до уваги суд першої інстанції, є безпідставними, оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутнє судове рішення про визнання винуватим ОСОБА_6 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, що могло б вплинути під час призначення йому покарання, та даних з цього приводу учасниками процесу не надано. Крім цього, під час апеляційного розгляду ОСОБА_6 зазначив, що справу стосовно нього за вищевказаною статтею закрито у зв`язку із відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення.
Колегія суддів касаційного суду поділяє точку зору суду апеляційної інстанції та вважає, що він обґрунтовано погодився з висновком місцевого суду про можливість застосування до ОСОБА_6 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, оскільки таке покарання буде достатнім для того, щоб засуджений в умовах належного контролю за його поведінкою та виконанням покладених на нього обов`язків, під загрозою реального покарання у випадку порушення умов випробування довів своє виправлення.
Застосування від імені держави до особи, визнаної винною, заходу примусу належить до дискреційних повноважень суду, які було реалізовано під час постановлення вироку в цьому провадженні. Правових підстав уважати призначене засудженому               ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 75 КК явно несправедливим і є недостатнім для досягнення його мети за доводами, викладеними в касаційній скарзі представника, колегія суддів не вбачає.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були безумовними підставами для скасування судових рішень, у касаційній скарзі представника потерпілої також не вказано.
Інші обставини, на які представник потерпілої покликається в касаційній скарзі, щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, не є безумовними і достатніми для скасування судових рішень.
Колегія суддів касаційного суду вважає, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно умотивованими й обґрунтованими, за змістом відповідають приписам статей 370, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час постановлення рішень.
З огляду на це, обґрунтування касаційної скарги представника не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, Суд уважає, що відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілої необхідно відмовити.
На підставі викладеного та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 13 червня 2022 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 18 серпня 2022 року щодо ОСОБА_6 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                             ОСОБА_3