Номер провадження: 22-ц/813/2641/23 
Справа № 509/1675/16-ц
Головуючий у першій інстанції Бочаров А. І.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2023 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 509/1675/16-ц
Номер провадження: 22-ц/813/2641/23

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
- головуючого судді – Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),
- суддів: - Князюка О.В., Погорєлової С.О., 
- за участю секретаря судового засідання – Власенко С.І.,

учасники справи: 
- позивачі – 1)  ОСОБА_1 , 2)  ОСОБА_2 , 3) ОСОБА_3 ,
- відповідач –  ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя, позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання права власності, за апеляційною скаргою адвоката Прокопішиної Катерини Василівни, діючої від імені ОСОБА_4 , на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області, ухвалене у складі судді Бочарова А.І. 10 грудня 2021 року, повний текст рішення складений 20 грудня 2021 року,
встановив:
2. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним уточненим у подальшому позовом, в якому остаточно просить: 1) визнати, що садовий будинок за адресою - АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю ОСОБА_1 ; 2) визнати, що земельна ділянка за адресою - АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю ОСОБА_1 ; 3) визнати, що автомобіль марки «Туксон», д/н НОМЕР_1 , 2008 року виготовлення, № двигуна НОМЕР_2 , № кузова НОМЕР_3 , є особистою приватною власністю ОСОБА_1 ; 4) визнати за ОСОБА_1 права власності на частину садового будинку за адресою - АДРЕСА_2 у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя; 5) визнати за ОСОБА_1 право власності на частину земельної ділянки за адресою - АДРЕСА_2 у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.
ОСОБА_1 обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що з 08.02.1986 року позивач перебував у шлюбі з гр. ОСОБА_5 .
26.03.1991 року він став членом ОГСТ «Виноградар» на території Овідіопольського району, смт. Таірове, в якому отримав земельну ділянку АДРЕСА_3 .
За час перебування у попередньому шлюбі з ОСОБА_5 позивачем було побудовано двоповерховий будинок, що знаходиться на вищевказаній земельній ділянці АДРЕСА_3 . 
06 червня 1997 року позивач одружився з ОСОБА_4 .. 
За час шлюбу позивачем та відповідачкою було набуто спільне майно, а саме - земельна ділянка АДРЕСА_4 та розміщений на ній садовий будинок. 
Автомобіль марки «Туксон», д/н НОМЕР_1 , 2008 року випуску, ним було придбано у період шлюбу з відповідачкою – 02.03.2012 року, але за особисті кошти, які йому подарувала 21.10.2011 року його сестра у сумі – 9 000 Євро.
У квітні 2016 року шлюб з відповідачкою розірвано. Угоди про поділ спільного майна подружжя не досягнуто (Т. 1, а. с. 3 – 4, 193 - 195).

Короткий зміст зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 

ОСОБА_4 , не визнавши первісні позовні вимоги ОСОБА_1 , у жовтні 2016 року звернулась до суду з вищезазначеним уточненим у подальшому зустрічним позовом, в якому остаточно просить: 1) виділити ОСОБА_1 : 1.1) частину домоволодіння за адресою - АДРЕСА_2 ; 1.2) частину будинку за адресою - АДРЕСА_5 ; 2) виділити ОСОБА_4 : 2.1) частину домоволодіння за адресою - АДРЕСА_5 ; 2.2) частину будинку за адресою - АДРЕСА_2 ; 2.3) частину вартості автомобіля OPEL ASTRA, 1999 року, білий, двигун НОМЕР_4 , кузов НОМЕР_5 ; 2.4) частину вартості автомобіля марки «Туксон», д/н НОМЕР_1 , 2008 року випуску; 2.3) частину грошових коштів у сумі - 46 885 грн..
ОСОБА_4 обґрунтовує свої зустрічні позовні вимоги тим, що з 1997 року по березень 2016 року вона знаходилася у шлюбі з ОСОБА_1 , який було розірвано за її ініціативою. 
За час знаходження у шлюбі, за спільні кошти подружжя були придбані вищевказані два автомобіля - OPEL ASTRA і Туксон. Також під час знаходження у шлюбі було досягнуто домовленостей з ОСОБА_1 , що вони будуть будувати два садових будинка АДРЕСА_6 та АДРЕСА_3 . Садовий будинок АДРЕСА_6 будувався за рахунок її особистих коштів, особистих коштів її двох синів та коштів від продажу квартири в м. Одесі за ціною – 88 000 доларів США, з яких її доля – 19 228 долара США.
Після закінчення будівництва право власності на садовий будинок АДРЕСА_7 було зареєстровано за ОСОБА_1 , він зареєструвався у вказаному садовому будинку. Право власності на садовий будинок АДРЕСА_7 було зареєстровано за нею. Вона разом з дітьми зареєструвалася у вказаному садовому будинку.
ОСОБА_4 також зазначає, що вона з 1997 року зареєстрована як суб`єкт підприємницької діяльності, мала більший доход ніж ОСОБА_1 як державний службовець (Т. 1, а. с. 40 - 44, 61 - 66).

Короткий зміст позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_3 

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулись до суду з вищезазначеним окремим позовом, в якому просять визнати за ними право власності по за кожним на садовий будинок за адресою - АДРЕСА_2 .
ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 обґрунтовують свої позовні вимоги тим, що за досягнутою з  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_1  домовленістю зазначений вище садовий будинок АДРЕСА_6 будувався ними разом з матір`ю – ОСОБА_4 за їх та матері особисті кошти, які були отримані від продажу квартири в м. Одесі у розмірі – по 20 228 доларів США кожним з трьох.
Будівництвом садового будинку АДРЕСА_6 займалися вони особисто, купували будівельні матеріали тощо. Після введення садового будинку АДРЕСА_6 в експлуатацію вони та їх мати зареєструвалися в ньому. Іншого житла у них не має.
Після введення в експлуатацію садового будинку АДРЕСА_7 ОСОБА_1 зареєстрував право власності на нього за собою та зареєструвався в ньому. 
Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 порушив досягнуті домовленості (Т. 1, а. с. 86 - 89).

Позиція учасників справи в суді першої інстанції.

У відзиві на позов  ОСОБА_1 відповідачка ОСОБА_4 заперечує проти позову ОСОБА_1 ..
Відзив на позов обґрунтовано тим, що: 1) земельна ділянка № НОМЕР_6 була приватизована ОСОБА_1 вже знаходячись з нею у шлюбі; 2) садовий будинок АДРЕСА_7 будувався під час знаходження ОСОБА_1 у шлюбі з нею, що підтверджується відповідними квитанціями про придбання будівельних матеріалів тощо. Вказаний садовий будинок був введений в експлуатацію – 20.11.2008 року. Право власності на нього було зареєстровано за ОСОБА_1 – 24.11.2008 року; 3) після закінчення будівництва садового будинку АДРЕСА_7 вона та її два сини розпочали будівництво садового будинку АДРЕСА_6 ; 4) весною 2006 року вони придбали автомобіль Опель Астра. 20.03.2012 року вони придбали автомобіль Хюндай Туксон. Обидва автомобілі були придбані за спільні кошти подружжя. Не відповідає дійсності твердження ОСОБА_1 , що автомобіль Хюндай Туксон було придбано за подаровані йому особисто його сестрою кошти у розмірі – 9 000 Євро. Автомобіль ОСОБА_6 було придбано за особисті кошти подружжя та кошти, які вони зібрали від здачі в оренду садового будинку АДРЕСА_7 , який протягом 2011 – 205 р. р. вони здавали в оренду, а проживали усі у садовому будинку АДРЕСА_6 . 02.03.2016 року автомобіль Хюндай Туксон було переоформлено на доньку ОСОБА_1 – ОСОБА_7 (Т. 1, а. с. 205 – 210).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 грудня 2021 року задоволено вищевказаний позов ОСОБА_1 ..
Визнано, що садовий будинок за адресою - АДРЕСА_1 , є особистою приватною власністю ОСОБА_1 . 
Визнано, що земельна ділянка за адресою - АДРЕСА_1 , є особистою приватною власністю ОСОБА_1 . 
Визнано, що автомобіль марки «Туксон», д/н НОМЕР_1 , 2008 року виготовлення, № двигуна НОМЕР_2 , № кузова НОМЕР_3 , є особистою приватною власністю ОСОБА_1 . 
Визнано за ОСОБА_1 права власності на частину садового будинку за адресом АДРЕСА_2 , у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.
Визнано за ОСОБА_1 права власності на частину земельної ділянки за адресою - АДРЕСА_2 , у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.
У задоволені зустрічних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя відмовлено.
У задоволені вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання права власності відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що 26.03.1991 року ОСОБА_1 став членом садового товариства «Виноградарь», яке розташовано на території Овідіопольського району, смт Таїрове, ОГСТ «Виноградар». Відповідно до рішення правління СТ «Виноградар» ОСОБА_1 було виділено земельну ділянку на АДРЕСА_1 . 
ОСОБА_1 за час перебування у попередньому шлюбі з ОСОБА_5 було побудовано двоповерховий будинок, що знаходиться на вищевказаній земельній ділянці. Шлюб з гр. ОСОБА_5 було укладено 08.02.1986 року та розірвано у травні 1997 року. Будинок, який розташовано на території АДРЕСА_1 повністю завершений будівництом сторонами за час їх перебування у шлюбі.
Суд при цьому врахував, що не зважаючи на той факт, що реєстрація права власності за позивачем ОСОБА_1 на садовий будинок з приналежними до нього господарськими будівлями і спорудами за адресою - АДРЕСА_1 , загальною площею - 118,7 кв. м., та на земельну ділянку, що розташована за адресою - АДРЕСА_1 , здійснена вже - 24.11.2008 року, зазначене майно не являється спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , оскільки сама державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.
Суд першої інстанції вважав, що стороною відповідачки не доведено, що за час спільного проживання та перебування у шлюбі у період з 06 червня 1997 року до 31 березня 2016 року за спільні кошти купувалися будь-які будівельні матеріали, спільною працею відбувалось будівництво садового будинку з приналежними до нього господарськими будівлями і спорудами за адресою - АДРЕСА_1 . 
Виходячи з вищезазначеного, суд першої інстанції прийшов до висновку, що садовий будинок з приналежними до нього господарськими будівлями і спорудами за адресою - АДРЕСА_1 та земельна ділянка, на якій розташовано даний садови будинок, є особистою власністю ОСОБА_1 ..
Спірні житловий будинок та земельна ділянка за адресою - АДРЕСА_2 були придбані сторонами під час шлюбу, а тому дане майно є спільною сумісною власністю позивача та відповідачки.
Суд першої інстанції не прийняв до уваги доводи відповідачки про наявність підстав для відступу від засади рівності часток під час поділу майна подружжя. 
Суд першої інстанції зазначив про те, що матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження тих обставин, що земельна ділянка за адресою - АДРЕСА_2 придбавалася сторонами у справі з умовою про те, що право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна буде зареєстрований на чотирьох осіб - ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
При цьому, суд звернув увагу на те, що ОСОБА_4 не надано жодного належного, достовірного та допустимого доказу на підтвердження того, що ще до розладу взаємовідносин між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 вони не мали можливості врегулювати наявну, начебто, між ними домовленість щодо реєстрації права власності на спірний будинок по частині за кожним відповідно.
Щодо вимог ОСОБА_1 про визнання особистої власності на автомобіль марки «Туксон», д/н НОМЕР_1 , 2008 року випуску, та зустрічних вимог ОСОБА_4 відносно поділу вартості частин автомобілів OPEL ASTRA 1999 року, білий, двигун НОМЕР_4 , кузов НОМЕР_5 , та автомобіль марки «Туксон», д/н НОМЕР_1 , 2008 року випуску, суд виходив з наступного.
Виходячи з виписки по банківському рахунку ОСОБА_1 21.10.2011 року сестра позивача за первісним позовом - ОСОБА_8 перерахувала на рахунок позивача грошові кошти у розмірі - 9 000 євро. Дані кошти були подарунком позивачу, вищезазначені кошти позивач витратив на придбання 02.03.2012 року автомобіля марки «Туксон», д/н НОМЕР_1 , 2008 року. Іншого не було доведено сторонами у ході розгляду справи.
Щодо заявлених зустрічних вимог ОСОБА_4 про виділення їй частини домоволодіння, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_5 », виділення частини вартості автомобіля OPEL ASTRA 1999 року, білий, двигун НОМЕР_4 , кузов НОМЕР_5 , та виділення частини грошових коштів у розмірі - 46 885 грн., суд першої інстанції виходив з наступного. 
В матеріалах справи не міститься доказів про власність ОСОБА_1 на автомобіль OPEL ASTRA 1999 року, білий, двигун НОМЕР_4 , кузов НОМЕР_5 . Жодна сторона не надала належних доказів того, що зазначений автомобіль є предметом права спільної власності подружжя. Сторони не звертались до суду з проханням витребувати з Територіального органу з надання сервісних послуг МВС України відомостей про власника автомобіля OPEL ASTRA 1999 року, білий, двигун НОМЕР_4 , кузов НОМЕР_5 . 
В матеріалах справи відсутні, сторонами не надано суду докази того, що домоволодіння, яке знаходиться за адресою - АДРЕСА_5 , належить будь якій стороні по даній справі, та є предметом права спільної сумісної власності. Натомість матеріали справи містять правовстановлюючі документи на домоволодіння, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 . ОСОБА_4 зустрічні позовні вимоги не уточнювала. 
Щодо вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності по частині за кожним на домоволодіння, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з наступного.
Встановлено судом, що будинок за адресою - АДРЕСА_1 , було збудовано у період 1991-1994 року за особисті кошти ОСОБА_1 , а введено в експлуатацію у 2008 році. При реєстрації об`єкта ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не були внесені як співвласники даного домоволодіння.
Адвокатом Дорошенко С.О., діючим в інтересах ОСОБА_1 , було заявлено заяву про застосування строків позовної давності до вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Строк звернення до суду за захистом порушених прав у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 сплинув у 2011 році. З позовними вимогами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до Овідіопольського районного суду Одеської області у 2016 році.
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не надали суду клопотання про поновлення пропущеного строку позовної давності (Т. 2, а. с. 113 - 119).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі адвокат Прокопішина К.В., діюча від імені  ОСОБА_4 ,просить рішення суду першої інстанції, яким: 1) задоволено вищевказаний позов ОСОБА_1 ; 2) визнано, що садовий будинок за адресою - АДРЕСА_1 , є особистою приватною власністю ОСОБА_1 ; 3) визнано, що земельна ділянка за адресом АДРЕСА_1 , є особистою приватною власністю ОСОБА_1 ; 4) визнано, що автомобіль марки «Туксон», д/н НОМЕР_1 , 2008 року виготовлення, № двигуна НОМЕР_2 , № кузова НОМЕР_3 є особистою приватною власністю ОСОБА_1 ; 5) визнано за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину садового будинку за адресом АДРЕСА_2 , у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя; 6) визнано за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину земельної ділянки за адресом АДРЕСА_2 , у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, скасувати. Ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні вищевказаного позову ОСОБА_1 . Справу просить направити до суду першої інстанції для нового розгляду.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.
Апелянт вказує на те, що: 1) суд порушив таємницю нарадчої кімнати; 2) станом на момент подачі позову адвокат Дорошенко С.О. не мав права на підписання позову в інтересах  ОСОБА_1 ; 3) суд прийняв до уваги пояснення позивача про те, що він у шлюбі з ОСОБА_5  побудував садовий будинок і не прийняв до уваги пояснення ОСОБА_4 , що спірний садовий будинок будувався в період їх шлюбу на протязі 11 років. Після введення його в експлуатацію була проведена державна реєстрація права на нерухоме майно.Між тим, рішення Виконкому Таїровської селищної ради про надання дозволу ОСОБА_1 на будівництво будинку було видане 27.06.2008 року, коли ОСОБА_1 та ОСОБА_4 знаходились у шлюбі; 4) помилковим є висновки суду про те, що в період знаходження в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , у 2008 році позивачем був придбаний автомобіль марки «Туксон», д/н НОМЕР_1 , 2008 року випуску, за його власні кошти і за цих підстав автомобіль не підлягає розподілу. В матеріалах справи відсутні докази того, що кошти в сумі – 9 000 євро є дарунком ОСОБА_8 своєму брату ОСОБА_1 .. Між тим, суд не прийняв до уваги пояснення відповідачки ОСОБА_4 , що 9 000 євро не були подарунком, так як правовстановлюючий документ - договір дарування грошових коштів в матеріалах справи відсутній. Автомобіль марки «Туксон», вартість якого набагато перевищувала сумму в 9 000 євро, сторони купили за спільні кошти. Тому, вказаний автомобіль підлягає розподілу як спільне майно, набуте під час шлюбу; 5) право власності на садовий будинок за адресою - АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 було оформлено через 11 років перебування у шлюбі з ОСОБА_4 , тобто, за час перебування позивача з відповідачкою у шлюбі; 6) позивач не спростував докази відповідачки про те, що в період шлюбу вони мали спільний побут, вели спільне господарство, спільною участю та спільними коштами та працею набули два садових будиночка, два автомобілі; 7) вибірковий підхід суду до вимог норм матеріального права в частині спільного майна подружжя, яке підлягає розподілу, порушує принцип верховенства права (Т. 2, а. с. 123 - 131).

Позиція учасників справи в апеляційному суді

ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 правом надання відзиву на апеляційну скаргу не скористались. Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 24 січня 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Прокопішиної К.В., діючої від імені ОСОБА_4 , на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 грудня 2021 року.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18.04.2022 року призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження з повідомленням учасників справи у приміщенні Одеського апеляційного суду. 
25 січня 2023 року від  ОСОБА_4 до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності.
Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Від інших учасників справи заяв та клопотань не надійшло.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, час знаходження справи на розгляді апеляційного суду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи з поважних причин, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності її учасників.

3. Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга адвоката Прокопішиної Катерини Василівни, діючої від імені ОСОБА_4 , підлягаєчастковому задоволенню.

Встановлені та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин 

З 08.02.1986 року позивач перебував у шлюбі з гр. ОСОБА_5 .
26.03.1991 року ОСОБА_1 став членом садового товариства «Виноградарь», яке розташовано на території Овідіопольського району, смт. Таїрове, ОГСТ «Виноградар». Відповідно до рішення правління СТ «Виноградар» йому було виділено земельну ділянку по АДРЕСА_1 .
06.06.1997 р. відділом реєстрації актів громадянського стану Малиновської районної адміністрації виконкому Одеської міськради (актовий запис № 269) зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ..
З свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24.11.2008 року вбачається, що садовий будинок, з господарчими будівлями та спорудами, який розташований за адресою - АДРЕСА_1 , загальною площею - 118,7 кв. м., належить ОСОБА_1 . Підстава реєстрації права власності - розпорядження Овідіопольської райдержадміністрації від 20.11.2008 року за №1657. 
Відповідно до договору купівлі-продажу серії ВКА №322065 від 05.06.2008 року ОСОБА_4 купила земельну ділянку, площею - 0,060 га., яка розташована по АДРЕСА_2 , кадастровий номер №5123755800:02:001:0310.
Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку від 17 лютого 2009 року ОСОБА_4 , виданого на підставі договору купівлі-продажу від 05.08.2008 року, належить земельна ділянка що розташована за адресою - АДРЕСА_2 ,
На підставі свідоцтва про право власності від 24.09.2010 року ОСОБА_4 належить садовий будинок, з господарчими будівлями та спорудами, який розташований за адресою - АДРЕСА_2 , загальною площею - 289,8 кв. м.. Право власності на вказаний садовий будинок зареєстровано за ОСОБА_4 26.10.2010 року. 
Згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_7 від 26.12.2003 року за ОСОБА_1 зареєстровано автомобіль OPEL ASTRA, 1999 року, білий, двигун НОМЕР_4 , кузов НОМЕР_5 .
Згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_8 від 02.03.2012 року за ОСОБА_1 зареєстрований автомобіль марки HYUNDAI TUCSON, д/н НОМЕР_1 , 2008 року випуску, двигун № НОМЕР_2 , кузов № НОМЕР_9 .
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 31.03.2016 року у справі № 509/408/16-ц шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано.
Між сторонами по справі виникли правовідносини з поділу спільного сумісного майна подружжя в ідеальних частках щодо нерухомого майна та стягнення вартості частини автомобілів.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Із змісту апеляційної скарги вбачається, що адвокат Прокопішина К.В., діюча від імені ОСОБА_4 , оскаржує рішення суду першої інстанції в частині задоволення первісного позову ОСОБА_1 , відмови в задоволенні її зустрічного позову. 
Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову  ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання права власності не оскаржується. Тому, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цій частині в апеляційному порядку не переглядається.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів не погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції. 

Мотиви часткового прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.
Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя.
Згідно з частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України(далі - ЦК України).
Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.
З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбу у період з 06.06.1997 року по 31.03.2016 року.
У період шлюбу, 24.11.2008 року ОСОБА_1 набув право власності на садовий будинок, з господарчими будівлями та спорудами, який розташований за адресою - АДРЕСА_1 , загальною площею - 118,7 кв. м.. Підставою, що слугувала реєстрації права власності є розпорядження Овідіопільської райдержадміністрації від 20.11.2008 року за №1657.
Відповідно до договору купівлі-продажу серії ВКА №322065 від 05.06.2008 року ОСОБА_4 набула право власності на земельну ділянку, площею - 0,060 га., яка розташована по АДРЕСА_2 , кадастровий номер №5123755800:02:001:0310.
Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку від 17 лютого 2009 року ОСОБА_4 , на підставі договору купівлі-продажу від 05.08.2008 року, належить земельна ділянка, що розташована за адресою - АДРЕСА_2 .
На підставі свідоцтва про право власності від 24.09.2010 року ОСОБА_4 належить садовий будинок, з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею - 289,8 кв. м., розташований за адресою - АДРЕСА_2 .
У період шлюбу за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на автомобілі OPEL ASTRA, 1999 року, білий, двигун НОМЕР_4 , кузов НОМЕР_5 , та HYUNDAI TUCSON, д/н НОМЕР_1 , 2008 року випуску, двигун № НОМЕР_2 , кузов № НОМЕР_9 .
Верховний Суд у постанові від 09.07.2021 року (справа №161/8116/19), зазначив, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Вищевказане нерухоме та рухоме майно набуто за час перебування сторін у шлюбі.
За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання земельної ділянки за адресою - АДРЕСА_2 , та розташованого на ній садового будинку АДРЕСА_6 спільним сумісним майном подружжя, яке підлягає поділу. 
Однак, суд першої інстанції не вірно визначився зі статусом іншого майна, а саме – земельної ділянки, за адресою - АДРЕСА_8 , ділянка № НОМЕР_6 та розташованого на ній садового будинку та будинку АДРЕСА_7 .
Звертаючись із позовом до суду, ОСОБА_1 просив визнати, що садовий будинок та земельна ділянка, за адресою - АДРЕСА_1 , є його особистою приватною власністю. 
Зазначені позивачем обставини щодо наявності підстав для визнання садового будинку та земельної ділянки, за адресою - АДРЕСА_1 його особистою приватною власністю є недоведеними та спростовуються сукупністю наявних у справі доказів.
Апеляційним судом було встановлено, що вищевказані земельна ділянка № НОМЕР_10 була придбана у період шлюбу, садовий будинок АДРЕСА_6 був побудований у період шлюбу. Тому, вказані об`єкти нерухомості є спільною сумісною власністю подружжя. Вони підлягають поділу між сторонами в рівних частках.
Земельна ділянка № НОМЕР_6 була надана ОСОБА_1 у користування під час перебування у попередньому шлюбі з ОСОБА_5 .. Разом з тим, будівництво садового будинку АДРЕСА_7 було розпочато та його введено в експлуатацію під час знаходження ОСОБА_1 у шлюбі з ОСОБА_4 .. ОСОБА_1 не спростував презумпцію належності садового будинку АДРЕСА_7 до спільної сумісної власності подружжя. Тому, садовий будинок АДРЕСА_7 не може бути визнаний особистою приватною власністю ОСОБА_1 . У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання садового будинку АДРЕСА_9 підлягає поділу між сторонами в рівних частках.
У визнанні права особистої приватної власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку АДРЕСА_7 , так і у визнанні права власності сторін по частці за кожною необхідно відмовити, оскільки матеріали справи не містять доказів набуття будь-якою стороною по справі права власності на вказану земельну ділянку. Вказане не перешкоджає сторонами вирішити питання про надання земельної ділянки під частину вказаного садового будинку.
Щодо вимог ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_1 вартості частки автомобілів OPEL ASTRA, 1999 року, білий, двигун НОМЕР_4 , кузов НОМЕР_5 , та HYUNDAI TUCSON, д/н НОМЕР_1 , 2008 року випуску, двигун № НОМЕР_2 , кузов № НОМЕР_9 , колегія суддів вважає необхідним зазначати наступне.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Як відзначається у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_8 , яка є сестрою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 перерахувала на рахунок позивача грошові кошти у розмірі - 9 000 євро, вказане підтверджується банківською випискою по рахунку ОСОБА_1 .. Вказані кошти у сумі - 9 000 євро за заявою ОСОБА_1 до ПАТ «ПриватБанк» від 25.10.2011 року були розміщені на депозитний рахунок, строк на один місяць - до 25.11.2011 року, під 4,5% річних. Доказів того, що саме вказані кошти були витрачені ОСОБА_1 через три місяці на придбання 02.03.2012 року автомобіля марки HYUNDAI TUCSON, д/н НОМЕР_1 , 2008 року випуску, матеріали справи не містять.
Як вказувалося вище діюче законодавство передбачає презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
У ході розгляду справи як у суді першої інстанції, так і у суді апеляційної інстанції стороною позивача ОСОБА_1 , який оспорює придбання вищевказаного спірного автомобіля у період шлюбу за спільні кошти подружжя, презумпція спільності права власності подружжя на вищевказаний спірний автомобіль спростована не була.
Посилання суду першої інстанції на те, що вказану презумпцію повинна спростувати відповідачка ОСОБА_4 є помилковою. 
Таким чином, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права особистої власності на автомобіль HYUNDAI TUCSON, д/н НОМЕР_1 , 2008 року випуску, двигун № НОМЕР_2 , кузов № НОМЕР_9 , необхідно відмовити.
Колегія суддів приймає до уваги, що заявляючи вимоги про стягнення вартості частки вищевказаних автомобілів, ОСОБА_4 не надала суду доказів їх вартості, узгодження цієї вартості з позивачем або відповідний висновок щодо їх вартості. Тому, в задоволенні вказаних позовних вимог ОСОБА_4 необхідно відмовити.
Оскільки вищевказані спірні автомобілі не можуть бути реально поділені між подружжям відповідно до їх часток, колегія суддів приходить до висновку про необхідність визнання ідеальних часток подружжя в цьому майні без його реального поділу, залишивши автомобілі OPEL ASTRA та HYUNDAI TUCSON у їх спільній частковій (по частині за кожним) власності.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції 

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги адвоката Прокопішиної К.В., діючої від імені ОСОБА_4 , є частково доведеними, а тому її треба задовольнити частково.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Оскільки висновки суду першої інстанції в частині задоволення первісного позову  ОСОБА_1  та відмови у задоволенні зустрічного позову  ОСОБА_4  не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_1 та часткове задоволення позову ОСОБА_4 за вищевказаного обґрунтування.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Прокопішиної Катерини Василівни, діючої від імені ОСОБА_4 , – задовольнити частково.

Рішення  Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 грудня 2021 року - скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя – задовольнити частково.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя – задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_11 ) право власності на: 
    -  частину садового будинку за адресою - АДРЕСА_2 ; 
- частину земельної ділянки за адресою - АДРЕСА_8 , земельна ділянка № НОМЕР_10 ;
- частину садового будинку за адресою - АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_12 ) право власності на:
     -  частину садового будинку за адресою - АДРЕСА_2 ; 
- частину земельної ділянки за адресою - АДРЕСА_8 , земельна ділянка № НОМЕР_10 ;
- частину садового будинку за адресою - АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_11 ) та ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_12 ) право власності по частині за кожним на автомобіль HYUNDAI TUCSON, д/н  НОМЕР_1 , 2008 року випуску, двигун № НОМЕР_2 , кузов № НОМЕР_9 , та автомобільOPEL ASTRA, 1999 року, білий, двигун НОМЕР_4 , кузов НОМЕР_5 , залишивши їх у спільній частковій власності ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_11 ) та ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_12 ).

В решті позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_4 – відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 08 лютого 2023 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін 

Судді: О. В. Князюк

С. О. Погорєлова