ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

30 січня 2023 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 733/342/20
Головуючий у першій інстанції – Овчарик В. М.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/52/23, № 22-ц/4823/39/23

Чернігівський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Скрипки А.А.
суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.
секретар: Шапко В.М., Поклад Д.В.

сторони: 
позивач: ОСОБА_1 
відповідачі: фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , 
ОСОБА_2 

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 : на рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області у складі судді Овчарика В.М. від 09 грудня 2021 року, місце ухвалення рішення м.Ічня, дата складання повного тексту рішення 14 грудня 2021 року та на додаткове рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області у складі судді Овчарика В.М. від 29 грудня 2021 року, дата складання повного тексту додаткового рішення 29 грудня 2021 року, місце ухвалення додаткового рішення м.Ічня у справі за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, зміни формулювання звільнення, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,          
                                           
                            В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ФОП ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення її з роботи, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, в якому просила: визнати незаконним та скасувати наказ №2 від 28.02.2020 року фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про звільнення ОСОБА_1 з роботи, на підставі п.1 статті 36 КЗпП України, за угодою сторін; поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді продавця у ФОП ОСОБА_2 з 29.02.2020 року; стягнути з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. Із врахуванням вимог заяви про збільшення позовних вимог (а.с.45-50, том 2), позивач ОСОБА_1 просила: визнати незаконним наказ №2 від 28.02.2020 року фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про звільнення ОСОБА_1 з роботи, на підставі п.1 статті 36 КЗпП України, за угодою сторін; змінити формулювання ФОП ОСОБА_2 причин її звільнення з посади продавця, зазначеної у наказі від 28.02.2020 року на ”у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, а саме ліквідації фізичної особи-підприємця на підставі п.1 ст.40 КЗпП України”; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 112 394 грн. 33 коп. заробітної плати за час вимушеного прогулу, за період з  березня  2020  року  по  жовтень 2021 року, вихідну допомогу у розмірі 16 250 грн. 70 коп., та 10 000 грн. моральної шкоди, яка була завдана позивачу внаслідок незаконного звільнення. Позивач також ставила питання про стягнення з ОСОБА_2 на її користь судових витрат, за проведення експертизи у розмірі 4 506 грн. 50 коп. Вимоги заявленого позову ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що 05.01.2018 року, на підставі наказу №17, її було прийнято на роботу, на посаду продавця продовольчих товарів до ФОП ОСОБА_2 , із щомісячною оплатою праці у розмірі мінімальної заробітної плати на день виплати. Позивач вказувала, що через працівників ФОП ОСОБА_2 28.02.2020 року передав їй трудову книжку, в якій зазначено, що з 29.02.2020 року вона звільнена ним з роботи, на підставі п. 1 статті 36 КЗпП України, тобто, за угодою сторін. Позивач зазначала, що відповідач, без будь-яких підстав не допустив її до роботи, та не вручив наказ про звільнення. Позивач стверджувала, що вона ніколи не надавала згоди на її звільнення з роботи за угодою сторін, і не подавала 28.02.2020 року ФОП ОСОБА_2 заяву про звільнення. Відносно невідкликання позивачем заяви про звільнення (без дати), написаної позивачем при прийнятті на роботу до ФОП ОСОБА_2 , ОСОБА_1 вказувала, що вона не думала, що особа, у якої знаходиться оригінал вказаної заяви, буде намагатися шляхом внесення дат у заяву незаконно звільнити її з посади. Позивач стверджувала, що оскільки у лютому 2020 року вона не писала заяву про звільнення, то між ФОП ОСОБА_2 та позивачем у вказаний період не було взаємної згоди щодо звільнення ОСОБА_1 з роботи. На підтвердження доводів щодо відсутності у раніше поданій ОСОБА_1 заяві про звільнення дати звільнення, позивач посилалась на висновки комплексної судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи документів від 20.08.2021 року, відповідно до яких, у заяві про звільнення із займаної посади за угодою сторін рукописні дати ”29.02.2020” та ”28.02.2020” виконані не ОСОБА_1 . Позивач вказувала, що ОСОБА_2 , відповідно до статей: 51,52,598-609 ЦК України, статей: 202-208 ГК України, статті 4 Закону України ”Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців”, відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними із його підприємницькою діяльністю, у зв`язку з чим ухвалою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 07.08.2020 року у даній справі було залучено до участі в справі в якості співвідповідача ОСОБА_2 , оскільки ФОП ОСОБА_2 припинив свою підприємницьку діяльність. У позовній заяві ОСОБА_1 посилається на роз`яснення, викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року ”Про практику розгляду судами трудових спорів”, в яких зазначено, що у випадку, коли працівника звільнено без законних підстав або з порушенням встановленого порядку, але поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, суд визнає  звільнення  неправильним, і зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника) виплатити цьому працівнику заробітну плату за час вимушеного прогулу (ч.2 ст.235 КЗпП України). Одночасно суд визначає працівника звільненим за п.1 ст.40 КЗпП України, у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації. Посилаючись на статтю 235 КЗпП України, ОСОБА_1 вказує, що у разі визнання звільнення таким, що не узгоджується з чинним законодавством, суд на прохання працівника, який у зв`язку з допущеними щодо нього порушеннями законодавства про працю не бажає продовжувати трудові відносини із відповідачем, може визнати звільнення незаконним і, не поновлюючи працівника на роботі, змінити дату звільнення та формулювання його причин, з посиланням на відповідну статтю (пункт) Закону. У вимогах заявленого позову ОСОБА_1 просить: визнати незаконним наказ №2 від 28.02.2020 року фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про звільнення ОСОБА_1 з роботи, на підставі п.1 статті 36 КЗпП України, за угодою сторін; змінити формулювання ФОП ОСОБА_2 причин її звільнення з посади продавця, зазначеної у наказі від 28.02.2020 року на ”у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, а саме ліквідації фізичної особи-підприємця на підставі п.1 ст.40 КЗпП України”; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 112 394 грн. 33 коп. заробітної плати за час вимушеного прогулу, за період з березня 2020 року по  жовтень 2021 року, вихідну допомогу у розмірі 16 250 грн. 70 коп., та 10 000 грн. моральної шкоди, яка була завдана позивачу внаслідок незаконного звільнення. Позивач вказувала, що незаконне звільнення з роботи спричинило їй моральні страждання, оскільки змінився її життєвий уклад, вона докладала додаткові зусилля для організації свого життя та утримання двох неповнолітніх дітей, у зв`язку з чим ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на її користь відшкодування спричиненої моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. Позивач також ставила питання про стягнення з ОСОБА_2 на її користь судових витрат, за проведення експертизи у розмірі 4 506 грн. 50 коп.

Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 09.12.2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 , ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, зміни формулювання звільнення, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.          

Додатковим рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 29.12.2021 року частково задоволено заяву представника відповідача - адвоката Богданова О.В. про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат по даній цивільній справі. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 14 000 грн. та 7 550 грн. 84 коп. витрат за проведення судової експертизи. В іншій частині заяви - відмовлено. 

В апеляційній скарзі на рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 09.12.2021 року ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції від 09.12.2021 року, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги заявленого нею позову у повному обсязі. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 вказують, що при ухваленні оскаржуваного рішення від 09.12.2021 року судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального закону, у зв`язку з чим судом першої інстанції ухвалено незаконне рішення. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що вона дійсно написала заяву про її звільнення з роботи, без дати звільнення та дати написання заяви, та надала відповідачу - ФОП ОСОБА_2 при прийнятті її на роботу, оскільки це було однією із умов прийняття позивача на роботу. Апелянт стверджує, що у вказаній заяві позивачем не були проставлені цифрові дати, що підтверджено висновком експертизи. Крім того, за доводами апелянта, одним із доказів її незаконного звільнення та відсутності її добровільної згоди на звільнення, є акт від 29.02.2020 року, складений за участю продавців ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про пред`явлення для ознайомлення позивачу наказу про звільнення. Апелянт також не погоджується із висновками суду першої інстанції відносно того, що постановка на облік в центр зайнятості є підтвердженням факту її звільнення за згодою сторін, оскільки позивач стала на облік до центру зайнятості з метою утримання двох неповнолітніх дітей. Апелянт вказує, що після незаконного звільнення, вона звернулась з відповідним позовом до суду, щодо захисту своїх прав. ОСОБА_1 зазначає, що вона 28.02.2020 року не писала заяву про звільнення її з роботи з 29.02.2020 року, між нею та роботодавцем не було досягнуто домовленості щодо строку припинення трудових відносин. На підставі наведених обставин, з огляду на відсутність спільного волевиявлення сторін, спрямованого на припинення трудових відносин в обумовлений строк, що позбавляє роботодавця права на звільнення працівника за угодою сторін, ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції від 09.12.2021 року, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги заявленого нею позову у повному обсязі, із врахуванням уточнених та збільшених позовних вимог.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 29.12.2021 року ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване додаткове рішення суду першої інстанції від 29.12.2021 року, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви представника відповідача - адвоката Богданова О.В. про стягнення з ОСОБА_1 на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу та витрат на проведення експертизи, відмовити повністю. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 вказують, що оскаржуване додаткове рішення від 29.12.2021 року є незаконним та необґрунтованим, ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що у тексті договору про надання правової допомоги відповідачу ОСОБА_2 адвокатом Богдановим О.В. відсутні умови (пункти) щодо порядку та форми розрахунку адвокатського гонорару, порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, а лише зазначається про порядок оплати такої професійної правової допомоги, яка має здійснюватись на підставі актів виконаних робіт за домовленістю. Апелянт вказує, що відповідачем та його представником не були виконані вимоги статті 134 ЦПК України, і при цьому, не було надано суду попереднього розрахунку суми судових витрат. Апелянт стверджує, що відсутня об`єктивна можливість пересвідчитись щодо домовленості між адвокатом Богдановим О.В. та його клієнтом щодо розміру та/або порядку обчислення витрат на професійну правничу допомогу адвоката, у тому числі, адвокатського гонорару, ціна наданих адвокатом послуг не була узгоджена між сторонами шляхом внесення відповідних пунктів в умови договору, не було подано попереднього розрахунку суми судових витрат. За даних обставин, апелянт вважає, що відсутні правові підстави для задоволення заяви представника відповідача - адвоката Богданова О.В. про стягнення із ОСОБА_1 на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу. Апелянт також не погоджується із висновком додаткового рішення суду першої інстанції від 29.12.2021 року про стягнення із позивача на користь ОСОБА_2 витрат, пов`язаних з проведенням експертизи, оскільки ухвалою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 16.03.2021 року, витрати за проведення експертизи щодо вирішення поставлених представником відповідача - адвокатом Богдановим О.В. питань (5-9) покладено на відповідача у справі.

У поданих відзивах на апеляційні скарги ОСОБА_1 представник відповідача - адвокат Богданов О.В. просить залишити без задоволення апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 09.12.2021 року та на додаткове рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 29.12.2021 року, у зв`язку із їх безпідставністю, та залишити без змін обґрунтовані рішення суду першої інстанції від 09.12.2021 року та додаткове рішення суду першої інстанції від 29.12.2021 року.  

В судові засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 , належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду даної справи, не з`явились.

В судовому засіданні апеляційного суду, в режимі відеоконференції, представник відповідача - адвокат Богданов О.В. просив залишити без задоволення апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 09.12.2021 року та на додаткове рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 29.12.2021 року, у зв`язку із їх безпідставністю, та залишити без змін обґрунтовані рішення суду першої інстанції від 09.12.2021 року та додаткове рішення суду першої інстанції від 29.12.2021 року.  
В судові засідання апеляційного суду 16.01.2023 року, 30.01.2023 року представник відповідача - адвокат Богданов О.В., в режимі відеоконференції, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду даної справи, не з`явився.  
Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
   
Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що ОСОБА_1 , 05.01.2018 року була прийнята на роботу на посаду продавця продовольчих товарів до ФОП ОСОБА_2 , на умовах безстрокового трудового договору, із щомісячною оплатою праці у розмірі мінімальної заробітної плати (а.с.30-31, том 1). 
Наказом № 2-0000000017 (розпорядження) ФОП ОСОБА_2 від 28.02.2020 року, про припинення трудового договору (контракту), ОСОБА_1 було звільнено 29.02.2020 року з посади продавця продовольчих товарів, за згодою сторін, на підставі п.1 ст.36 КЗпП України (а.с.11, том 1). 
Підставою для звільнення ОСОБА_1 за п.1 ст.36 КЗпП України стала заява позивача від 28.02.2020 року про звільнення з 29.02.2020 року, за угодою сторін (а.с.55, том 1). 
Як вбачається із Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ФОП ОСОБА_2 припинив підприємницьку діяльність 28.04.2020 року (а.с. 52-54, том 1).
Відповідно до копії акту від 29.02.2020 року, складеного за участю продавців ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , у приміщенні торгівельного павільйону за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.56, том 1), ОСОБА_1 було пред`явлено для ознайомлення наказ ФОП ОСОБА_2 від 28.02.2020 року про припинення трудового договору  з ОСОБА_1 , на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, один примірник якого вона отримала, але поставити підпис про ознайомлення із наказом, відмовилась. 
Із відомостей нарахування коштів №11 та №12 (заробітна плата та аванси, лютий 2020, на карткові рахунки співробітників) (а.с.57,58, том 1), вбачається, що ОСОБА_1 20.02.2020 року було надіслано 2 413 грн. 20 коп., а 28.02.2020 року - 3 721 грн. 56 коп.
Відповідно до листа Ічнянського РВ ДВС Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) № 19.6/8876 від 30.07.2020 року (а.с.101, том 1), на виконанні у відділі перебуває виконавче провадження АСВП №58026899, з примусового виконання судового наказу, виданого Ічнянським районним судом Чернігівської області, про стягнення із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 аліментів на малолітню дочку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26.11.2018 року, і до досягнення дитиною повноліття.
Як вбачається з листа Ічнянської районної філії Чернігівського обласного центру зайнятості №567 від 31.07.2020 року (а.с.103, том 1), ОСОБА_1 перебуває на обліку у центрі зайнятості з 04.03.2020 року по теперішній час.
В матеріалах справи міститься заява ОСОБА_1 від 28.02.2020 року на ім`я ФОП ОСОБА_2 (а.с.55, том 1), в якій ОСОБА_1 просить звільнити її із займаної посади з 29.02.20 року за угодою сторін.
Відповідно до висновку експерта за результатами проведення комплексної судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи № 1846-1854/21-24 від 20.08.2021 року (а.с.230-241, том 1), у наданій на дослідження заяві про звільнення із займаної посади за угодою сторін від 28.02.2020 рукописний текст дати ”29.02.20” виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. У наданій на дослідження заяві про звільнення із займаної посади за угодою сторін від 28.02.2020 рукописний запис дати ”28.02.2020” виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. У наданій на дослідження заяві про звільнення із займаної посади за угодою сторін від 28.02.2020 рукописний текст і дати ”29.02.20” та ”28.02.2020” виконані різними пастами для кулькових ручок. В рукописний текст наданої на дослідження заяви про звільнення із займаної посади за угодою сторін від 28.02.2020 вносилися зміни шляхом дописки дат ”29.02.20” та ”28.02.2020”. У наданій на дослідження заяві про звільнення із займаної посади за угодою сторін від 28.02.2020 в місці розташування читаємого рукописного цифрового запису дати ”28.02.2020” первісно містився запис ”29.02.2020”, в якому цифра ”9” була виправлена на цифру ”8” шляхом домалювання елементів у нижній частині цифри ”9”. У наданій на дослідження заяві про звільнення із займаної посади за угодою сторін від 28.02.2020 рукописний текст придатний для дослідження з метою ідентифікації особи виконавця. У наданій на дослідження заяві про звільнення із займаної посади за угодою сторін від 28.02.2020 рукописний текст, окрім рукописних записів дат ”29.02.20” та ”28.02.2020”, та підпис від імені ОСОБА_1 виконані однією особою. У наданій на дослідження заяві про звільнення із займаної посади за угодою сторін від 28.02.2020 рукописний текст, окрім рукописних цифрових записів дат ”29.02.20” та ”28.02.2020”, та підпис від імені ОСОБА_1 виконані ОСОБА_1 . У наданій на дослідження заяві про звільнення із займаної посади за угодою сторін від 28.02.2020 ознаки виконання рукописного тексту навмисно зміненим почерком (скорописним, друкованим, незвичною ручкою) відсутні. У наданій на дослідження заяві про звільнення із займаної посади за угодою сторін від 28.02.2020 рукописний текст заяви, окрім рукописних цифрових записів дат ”29.02.20” та ”28.02.2020”, виконаний не ОСОБА_2 , а ОСОБА_1 . Встановити чи виконані рукописні записи дат ”29.02.20” та ”28.02.2020” ОСОБА_2 не виявилося за можливе з причин зазначених у дослідницькій частині висновку п.9. 

Ухвалою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 07.08.2020 року було залучено до участі у розгляді даної справи, в якості співвідповідача - ОСОБА_2 (а.с.107-108, том 1).    

Як вбачається із оскаржуваного рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 09.12.2021 року, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 , ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, зміни формулювання звільнення, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, суд першої інстанції зазначив, що позивач писала заяву про звільнення за згодою сторін, в якій ставила свій підпис, і вказана обставина не заперечувалась позивачем в ході розгляду справи судом першої інстанції. При цьому, суд першої інстанції вказав, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів того, що така заява без зазначення дати звільнення та дати її подання була подана нею відповідачу при прийнятті на роботу, і що вона її 28.02.2020 року не подавала. Суд першої інстанції відхилив доводи позивача відносно незаконних дій роботодавця щодо написання позивачем при влаштуванні на роботу наперед заяви про звільнення, оскільки ОСОБА_1 до відповідних органів з даного приводу не зверталась, про що зазначила у судовому засіданні. Суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні від 09.12.2021 року зазначив, що висновком експерта не спростовано факт написання заяви про звільнення не ОСОБА_1 , а тому написання цифрових дат не позивачем, а іншою особою, не є підтвердженням того, що позивач таку заяву не писала і не подавала, враховуючи зміст заяви позивача з чітким формулюванням звільнення за згодою сторін, а також те, що на прохання позивача такі дати могли поставити за неї інші особи. При цьому, судом першої інстанції було враховано, що після звільнення ОСОБА_1 04.03.2020 року стала на облік у центр зайнятості, підтвердивши таким чином законний факт свого звільнення за згодою сторін. Судом першої інстанції також було прийнято до уваги ту обставину, що заява про звільнення за угодою сторін позивачем не відкликалась, незважаючи на те, що ОСОБА_1 , з її слів, про своє звільнення 29.02.2020 року вже знала 28.02.2020 року, і таким чином, анулювання домовленості про звільнення за угодою сторін не було. За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено факт порушень роботодавцем трудового законодавства при її звільненні з роботи за угодою сторін, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 . 

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що в ході апеляційного розгляду даної справи частково знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 відносно того, що висновок оскаржуваного рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 09.12.2021 року про необхідність відмови у задоволенні вимог заявленого ОСОБА_1 позову не узгоджується із фактичними обставинами справи та положеннями норм права, які регулюють спірні правовідносини.   

В доводах апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції від 09.12.2021 року ОСОБА_1 зазначає, що вона дійсно написала заяву про її звільнення з роботи, без дати звільнення та дати написання заяви, та надала відповідачу - ФОП ОСОБА_2 при прийнятті її на роботу, оскільки це було однією із умов прийняття позивача на роботу. Апелянт стверджує, що у вказаній заяві позивачем не були проставлені цифрові дати, що підтверджено висновком експертизи. Крім того, за доводами апелянта, одним із доказів її незаконного звільнення та відсутності її добровільної згоди на звільнення, є акт від 29.02.2020 року, складений за участю продавців ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про пред`явлення для ознайомлення позивачу наказу про звільнення. Апелянт також не погоджується із висновками суду першої інстанції відносно того, що постановка на облік в центр зайнятості є підтвердженням факту її звільнення за згодою сторін, оскільки позивач стала на облік до центру зайнятості з метою утримання двох неповнолітніх дітей. Апелянт вказує, що після незаконного звільнення, вона звернулась з відповідним позовом до суду, щодо захисту своїх прав. ОСОБА_1 зазначає, що вона 28.02.2020 року не писала заяву про звільнення її з роботи з 29.02.2020 року, між нею та роботодавцем не було досягнуто домовленості щодо строку припинення трудових відносин. На підставі наведених обставин, з огляду на відсутність спільного волевиявлення сторін, спрямованого на припинення трудових відносин в обумовлений строк, що позбавляє роботодавця права на звільнення працівника за угодою сторін, ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції від 09.12.2021 року, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги заявленого нею позову у повному обсязі, із врахуванням уточнених та збільшених позовних вимог.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне. 

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Згідно з п.1 ч.1 статті 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є угода сторін.
У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ч.1 статті 36 КЗпП України (угода сторін), договір припиняється у строк, визначений сторонами. 
Анулювання такої домовленості може відбутися лише у випадку, якщо власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди.
Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за п.1 ч.1 статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.
Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за п.1 ч.1 статті 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін, із посиланням на п.1 ч.1 статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.

Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 26.10.2016 року у справі № 6-1269цс16, розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (угода сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення комплексної судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи № 1846-1854/21-24 від 20.08.2021 року (а.с.230-241, том 1), у наданій на дослідження заяві про звільнення із займаної посади за угодою сторін від 28.02.2020 рукописний текст дати ”29.02.20” виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. У наданій на дослідження заяві про звільнення із займаної посади за угодою сторін від 28.02.2020 рукописний запис дати ”28.02.2020” виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. У наданій на дослідження заяві про звільнення із займаної посади за угодою сторін від 28.02.2020 рукописний текст і дати ”29.02.20” та ”28.02.2020” виконані різними пастами для кулькових ручок. В рукописний текст наданої на дослідження заяви про звільнення із займаної посади за угодою сторін від 28.02.2020 вносилися зміни шляхом дописки дат ”29.02.20” та ”28.02.2020”. У наданій на дослідження заяві про звільнення із займаної посади за угодою сторін від 28.02.2020 в місці розташування читаємого рукописного цифрового запису дати ”28.02.2020” первісно містився запис ”29.02.2020”, в якому цифра ”9” була виправлена на цифру ”8” шляхом домалювання елементів у нижній частині цифри ”9”. У наданій на дослідження заяві про звільнення із займаної посади за угодою сторін від 28.02.2020 рукописний текст придатний для дослідження з метою ідентифікації особи виконавця. У наданій на дослідження заяві про звільнення із займаної посади за угодою сторін від 28.02.2020 рукописний текст, окрім рукописних записів дат ”29.02.20” та ”28.02.2020”, та підпис від імені ОСОБА_1 виконані однією особою. У наданій на дослідження заяві про звільнення із займаної посади за угодою сторін від 28.02.2020 рукописний текст, окрім рукописних цифрових записів дат ”29.02.20” та ”28.02.2020”, та підпис від імені ОСОБА_1 виконані ОСОБА_1 . У наданій на дослідження заяві про звільнення із займаної посади за угодою сторін від 28.02.2020 ознаки виконання рукописного тексту навмисно зміненим почерком (скорописним, друкованим, незвичною ручкою) відсутні. У наданій на дослідження заяві про звільнення із займаної посади за угодою сторін від 28.02.2020 рукописний текст заяви, окрім рукописних цифрових записів дат ”29.02.20” та ”28.02.2020”, виконаний не ОСОБА_2 , а ОСОБА_1 . Встановити чи виконані рукописні записи дат ”29.02.20” та ”28.02.2020” ОСОБА_2 не виявилося за можливе з причин зазначених у дослідницькій частині висновку п.9. 

За вказаних обставин, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що в ході апеляційного розгляду даної справи знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 відносно того, що вона 28.02.2020 року не писала заяву про звільнення її з роботи з 29.02.2020 року за згодою сторін, між нею та роботодавцем не було досягнуто домовленості щодо строку припинення трудових відносин, що свідчить про відсутність спільного волевиявлення сторін, спрямованого на припинення трудових відносин в обумовлений строк, та позбавляє роботодавця права на звільнення працівника за угодою сторін.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин апеляційний суд, відповідно до приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 04.08.2021 року у справі №711/2175/20, провадження №61-12674св20. А саме, апеляційним судом враховується висновок даної постанови Верховного Суду відносно того, що ”...відсутність у заяві конкретної дати звільнення свідчить про відсутність волевиявлення позивачки на припинення трудового договору за взаємною згодою сторін...”.
Аналогічні висновки у подібних правовідносинах також викладені у постановах Верховного Суду від 20.05.2020 року у справі №825/3587/15-а, провадження №К/9901/28040/19, від 07.10.2020 року у справі № 236/1286/19, провадження №61-2567св20.

Реєстрація власником заяви позивачки про звільнення, у якій відсутня дата її написання, не дає підстав для висновку, що сторони між собою визначили строк, з якого мали б бути припинені трудові відносини працівника (постанова Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 711/10770/16, провадження №61-18666св18).

В ході судового розгляду даної справи встановлено, і вказані обставини є документально підтвердженими (а.с.230-241, том 1), що у заяві ОСОБА_1 (а.с.55, том 1), яка стала підставою для звільнення ОСОБА_1 за п.1 ст.36 КЗпП України, дата її подання - ’’28.02.2020’’ та дата звільнення з ’’29.02.2020’’ (рукописні тексти), виконані не ОСОБА_1 .   

При цьому, відповідачем не надано суду належних та достатніх доказів, у розумінні приписів статей: 77,80 ЦПК України, на підтвердження доводів відносно того, що заява ОСОБА_1 про звільнення від 28.02.2020 року була подана саме 28.02.2020 року, із вже проставленими датами ”29.02.20” та ”28.02.2020”. 

Апеляційний суд також звертає увагу на ту обставину, що, як вбачається із копії акту від 29.02.2020 року, складеного за участю продавців ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.56, том 1), ОСОБА_1 було пред`явлено для ознайомлення наказ ФОП ОСОБА_2 від 28.02.2020 року про припинення трудового договору з ОСОБА_1 , на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, один примірник якого вона отримала, але поставити підпис про ознайомлення із наказом, відмовилась. 
Вказані обставини узгоджуються із твердженнями позивача відносно того, що ОСОБА_1 висловила свою незгоду із звільненням та формулюванням причин звільнення, що свідчить про відсутність волевиявлення позивача на її звільнення з роботи за угодою сторін.

Враховуючи вищезазначене, апеляційний суд вважає за необхідне вказати, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, зміни формулювання звільнення, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку відносно того, що при звільненні позивача за угодою сторін не відбулось порушень роботодавцем вимог трудового законодавства. При цьому, судом першої інстанції необґрунтовано не прийнято до уваги ті обставини, що оскільки заява ОСОБА_1 містить в собі дату її складання та дату звільнення, рукописний текст яких виконано не ОСОБА_1 , а іншою особою, то за даних обставин, відсутнє волевиявлення позивача на припинення трудового договору за угодою сторін, в момент видачі наказу про звільнення позивача. Судом встановлено, і вказані обставини є документально підтвердженими, що позивач у день звільнення заперечувала проти її звільнення з роботи, відмовившись ставити підпис про ознайомлення із даним наказом. За даних обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що відповідач не мав правових підстав для розірвання трудового договору із позивачем, за угодою сторін, за п.1 ч.1 статті 36 КЗпП України.

Як вбачається із Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ФОП ОСОБА_2 припинив підприємницьку діяльність 28.04.2020 року (а.с. 52-54, том 1). 

Відповідно до статті 609 ЦК України, зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю.
Згідно статті 51 ЦК України, до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.
Правові наслідки ліквідації юридичної особи не є тотожними правовим наслідкам припинення статусу фізичної особи, як суб`єкта підприємницької діяльності, оскільки за фактом припинення юридична особа повністю втрачає свою правосуб`єктність, тоді як фізична особа залишається носієм прав та обов`язків. 

За змістом статей: 51, 52, 598-609 ЦК України, у випадку припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона, як фізична особа не перестає існувати, та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними із підприємницькою діяльністю, усім своїм майном. 
Вказане узгоджується із п.4.22. постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 року у справі №910/8729/18, провадження № 12-294гс18. 

Ухвалою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 07.08.2020 року було залучено до участі у розгляді даної справи, в якості співвідповідача - ОСОБА_2 (а.с.107-108, том 1).    

Відтак, у разі припинення підприємницької діяльності фізичною особою як її права, так і обов`язки за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею, як за фізичною особою, і тому, оскільки ФОП ОСОБА_2 припинив підприємницьку діяльність, то відповідальність за порушення ним трудового законодавства при звільненні позивача з роботи за угодою сторін повинен нести ОСОБА_2 , як фізична особа. 

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, апеляційний суд, відповідно до приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 06.03.2019 року у справі №348/922/16-ц, провадження № 61-25756св18.

Згідно з п.1 ч.1 статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

При вирішенні даного спору по суті суд першої інстанції приймає до уваги положення статті 235 КЗпП України, а також роз`яснення пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 ”Про практику розгляду судами трудових спорів” (із наступними змінами). 

Аналіз змісту ч.3 статті 235 КЗпП України дає підстави для висновку, що в разі визнання звільнення таким, що не узгоджується із чинним законодавством, суд на прохання працівника, який у зв`язку з допущеними щодо нього порушеннями законодавства про працю не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем, може визнати звільнення незаконним і, не поновлюючи працівника на роботі, змінити дату звільнення та формулювання його причини з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону (постанова Верховного Суду від 09.02.2022 року у справі №153/1585/20, провадження №61-15556св21).

Європейський Суд з прав людини в рішенні у справі ”Белле проти Франції” (”Bellet v.France”) зазначив, що право на доступ до суду повинно бути ”практичним та ефективним”, а не ”теоретичним чи ілюзорним” (заява №23805/94, §36). Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати ”вирішення” спору судом (рішення Європейського Суду з прав людини у справах ”Мултіплекс проти Хорватії” (”Multiplex v.Croatia”), заява № 58112/00, §45; ”Кутіч проти Хорватії” (”Kutic v.Croatia”), заява №48778/99, §25).

До початку розгляду судом справи по суті позивач має право у спосіб подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову (постанова Верховного Суду від 13.02.2018 року у справі №264/4263/16-ц).
Відповідно, право особи звернутися до суду із самостійно визначеними позовними вимогами узгоджується із обов`язком суду здійснити розгляд справи в межах таких вимог. Вихід за межі позову можливий у виняткових випадках, зокрема, коли повний та ефективний захист прав, свобод та інтересів неможливий у заявлений позивачем спосіб. Такий вихід за межі позовних вимог має бути пов`язаний із захистом саме тих прав, свобод та інтересів, щодо яких подана позовна заява (постанова Верховного Суду від 24.09.2019 року у справі № 819/1420/15).

Із врахуванням вимог заяви про збільшення позовних вимог (а.с.45-50, том 2), позивач ОСОБА_1 просила: визнати незаконним наказ №2 від 28.02.2020 року фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про звільнення ОСОБА_1 з роботи, на підставі п.1 статті 36 КЗпП України, за угодою сторін; змінити формулювання ФОП ОСОБА_2 причин її звільнення з посади продавця, зазначеної у наказі від 28.02.2020 року на ”у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, а саме ліквідації фізичної особи-підприємця на підставі п.1 ст.40 КЗпП України”; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 112 394 грн. 33 коп. заробітної плати за час вимушеного прогулу, за період з березня 2020 року по жовтень 2021 року, вихідну допомогу у розмірі 16 250 грн. 70 коп., та 10 000 грн. моральної шкоди, яка була завдана позивачу внаслідок незаконного звільнення.

При цьому, вимог щодо зміни дати звільнення на дату фактичного припинення ФОП ОСОБА_2 підприємницької діяльності, позивач не заявляла. Разом з тим, правила цивільного судочинства допускають випадок, коли суд може вийти за межі вимог заявленого позову, зокрема, якщо спосіб захисту, який пропонує позивач, є недостатнім або неправильно обраним для повного захисту прав, свобод та інтересів. 
За наведених обставин, апеляційний суд вважає ефективним та достатнім способом захисту прав позивача: визнання незаконним наказу (розпорядження) фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про припинення трудового договору (контракту) №2-0000000017 від 28.02.2020 року в частині дати звільнення ”29 лютого 2020 р.” та формулювання підстав звільнення ОСОБА_1 з посади продавця продовольчих товарів ”за згодою сторін п.1 ст.36 КЗпП України”.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає за необхідне: визнати незаконним наказ (розпорядження) фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про припинення трудового договору (контракту) №2-0000000017 від 28.02.2020 року в частині дати звільнення ”29 лютого 2020 р.” та формулювання підстав звільнення ОСОБА_1 з посади продавця продовольчих товарів ”за згодою сторін п.1 ст.36 КЗпП України”; і відповідно, змінити у наказі (розпорядження) фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про припинення трудового договору (контракту) №2-0000000017 від 28.02.2020 дату звільнення ОСОБА_1 із займаної посади - з ”29 лютого 2020 р.” на ”28 квітня 2020 року”, а також підставу звільнення: з ”за згодою сторін п.1 ст.36 КЗпП України” на ”за п.1 статті 40 КЗпП України, у зв`язку із припиненням підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 ”.   

Відповідно до статті 27 Закону України ”Про оплату праці”, порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.  

Із врахуванням абз.3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок), у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи  з  виплат  за  останні  два календарні місяці роботи, що передують  місяцю,  в  якому  відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, тобто, дню звільнення працівника з роботи. 
Оскільки звільнення ОСОБА_1 відбулось 29.02.2020 року, середня заробітна плата позивача повинна обчислюватись, виходячи із виплат, отриманих нею за попередні два місяці роботи, а саме, за грудень 2019 року та січень 2020 року.

Відповідно до п.5 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Згідно з п.8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. 

Виходячи із відомостей Пенсійного фонду України про суми фактичного доходу/заробітку ОСОБА_1 за два останні місяці роботи перед звільненням (а.с.197-201, том 2), середньомісячний заробіток позивача становить: (4 465 грн.16 коп. (грудень 2019 року) + 4 900 грн.(січень 2020 року)) = 9 365 грн.16 коп. /42 робочі дні = 222 грн. 98 коп.
Оскільки відповідно до листа Міністерства соціальної політики України ”Про розрахунок норм тривалості робочого часу на 2020 рік” від 29.07.2019 року №1133/0/206-19, кількість днів вимушеного прогулу ОСОБА_1 , за хронологічний період з 01.03.2020 року по 28.04.2020 року складає 40 робочих днів, то середній заробіток за час вимушеного прогулу становитиме суму у розмірі: 222 грн. 98 коп. х 40 робочих днів = 8 919 грн. 20 коп.
Разом з тим, оскільки позивач, згідно довідки Ічнянської районної філії Чернігівського обласного центру зайнятості від 12.09.2022 року (а.с. 196, том 2), у зазначений хронологічний період отримувала відповідні нарахування у зв`язку із безробіттям, то дані кошти підлягають виключенню із вищевказаної суми. Так, у березні 2020 року ОСОБА_1 було нараховано 1 790 грн. 25 коп., а у квітні 2020 року, за повний місяць (21 робочий день) - 2 557 грн. 50 коп. Враховуючи період вимушеного прогулу ОСОБА_1 у квітні 2020 року, а саме, з 01.04.2020 року по 28.04.2020 року, що становить 19 робочих днів, виключенню підлягає сума виплат, визначена із розрахунку за 19 робочих днів, а саме, 2 313 грн. 93 коп. Всього із нарахованої суми середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу підлягає сума нарахувань у центрі зайнятості в розмірі - 4 104 грн. 22 коп. 
Таким чином, сума середнього заробітку ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу за хронологічний період з 01.03.2020 року по 28.04.2020 року, за виключенням отриманих сум, яка підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача, становить: 8 919 грн. 20 коп.- 4 104 грн. 22 коп. = 4 814 грн. 98 коп. 
    
Приписами статті 44 КЗпП України регламентовано, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40, пункті 6 частини першої статті 41 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Таким чином, оскільки позивач ОСОБА_1 вважається звільненою за п.1 статті 40 КЗпП України, вона має право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, що за наведеним вище розрахунком становить: (4 465 грн. 16 коп. (грудень 2019 року) + 4 900 грн.(січень 2020 року) = 9 365 грн. 16 коп. : 2 = 4 682 грн. 58 коп., та підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача.

На підставі вищенаведеного, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 : 4 682 (чотири тисячі шістсот вісімдесят дві) грн. 58 коп. - вихідної допомоги; 4 814 (чотири тисячі вісімсот чотирнадцять) грн. 98 коп. - середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.03.2020 року по 28.04.2020 року (податки та інші обов`язкові платежі із вказаних сум не утримано).

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України, яка регламентує відшкодування роботодавцем моральної шкоди, відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
За змістом вказаної норми права, підставою для відшкодування моральної шкоди, згідно зі статтею 237-1 КЗпП України, є відповідні обставини порушення прав працівника у сфері трудових відносин, які призвели до моральних страждань працівника, втрати ним нормальних життєвих зв`язків, і вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Згідно із роз`ясненнями, які містяться в пунктах: 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України ’’Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди’’ від 31.03.1995 року №4, розмір відшкодування  моральної  (немайнової)  шкоди  суд визначає залежно від  характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо),  яких   зазнав   позивач,   характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.  При цьому, суд  має  виходити  із  засад  розумності, виваженості та справедливості. Судам необхідно враховувати, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. 

У позові ОСОБА_1 вказувала, що незаконне звільнення з роботи спричинило їй моральні страждання, оскільки змінився її життєвий уклад, вона докладала додаткові зусилля для організації свого життя та утримання двох неповнолітніх дітей, у зв`язку з чим ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на її користь відшкодування спричиненої моральної шкоди у розмірі 10 000 грн.

За вищенаведених обставин, виходячи із засад виваженості, розумності та справедливості, враховуючи всі вищезазначені обставини у даній справі, із врахуванням обсягу заподіяних позивачу моральних страждань, тривалості заподіяння моральної шкоди, необхідністю позивача докладати додаткових зусиль для відновлення свого порушеного права та для організації свого життя, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.  

Приймаючи до уваги зазначене вище, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ічнянського  районного  суду  Чернігівської  області  від  09.12.2021 року, необхідно задовольнити частково, а рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 09.12.2021 року, скасувати. За даних обставин, апеляційний суд вважає за необхідне прийняти постанову, якою позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, зміни формулювання звільнення, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - задовольнити частково. При цьому, визнати незаконним наказ (розпорядження) фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про припинення трудового договору (контракту) №2-0000000017 від 28.02.2020 року в частині дати звільнення ”29 лютого 2020 р.” та формулювання підстав звільнення ОСОБА_1 з посади продавця продовольчих товарів ”за згодою сторін п.1 ст.36 КЗпП України”. Змінити у наказі (розпорядження) фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про припинення трудового договору (контракту) №2-0000000017 від 28.02.2020 дату звільнення ОСОБА_1 із займаної посади - з ”29 лютого 2020 р.” на ”28 квітня 2020 року”, а також підставу звільнення: з ”за згодою сторін п.1 ст.36 КЗпП України” на ”за п.1 статті 40 КЗпП України, у зв`язку із припиненням підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 ”. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 : 4 682 (чотири тисячі шістсот вісімдесят дві) грн. 58 коп. - вихідної допомоги; 4 814 (чотири тисячі вісімсот чотирнадцять) грн. 98 коп. - середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.03.2020 року по 28.04.2020 року (податки та інші обов`язкові платежі із вказаних сум не утримано). Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 000 (дві тисячі) грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 - відмовити. У задоволенні позову ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 - відмовити.

Додатковим рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 29.12.2021 року частково задоволено заяву представника відповідача - адвоката Богданова О.В. про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат по даній цивільній справі. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 14 000 грн. та 7 550 грн. 84 коп. витрат за проведення судової експертизи. В іншій частині заяви - відмовлено. 

В доводах апеляційної скарги на додаткове рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 29.12.2021 року ОСОБА_1 зазначає, що у тексті договору про надання правової допомоги відповідачу ОСОБА_2 адвокатом Богдановим О.В. відсутні умови (пункти) щодо порядку та форми розрахунку адвокатського гонорару, порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, а лише зазначається про порядок оплати такої професійної правової допомоги, яка має здійснюватись на підставі актів виконаних робіт за домовленістю. Апелянт вказує, що відповідачем та його представником не були виконані вимоги статті 134 ЦПК України, і при цьому, не було надано суду попереднього розрахунку суми судових витрат. Апелянт стверджує, що відсутня об`єктивна можливість пересвідчитись щодо домовленості між адвокатом Богдановим О.В. та його клієнтом щодо розміру та/або порядку обчислення витрат на професійну правничу допомогу адвоката, у тому числі, адвокатського гонорару, ціна наданих адвокатом послуг не була узгоджена між сторонами шляхом внесення відповідних пунктів в умови договору, не було подано попереднього розрахунку суми судових витрат. За даних обставин, апелянт вважає, що відсутні правові підстави для задоволення заяви представника відповідача - адвоката Богданова О.В. про стягнення із ОСОБА_1 на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу. Апелянт також не погоджується із висновком додаткового рішення суду першої інстанції від 29.12.2021 року про стягнення із позивача на користь ОСОБА_2 витрат, пов`язаних з проведенням експертизи, оскільки ухвалою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 16.03.2021 року, витрати за проведення експертизи щодо вирішення поставлених представником відповідача - адвокатом Богдановим О.В. питань (5-9) покладено на відповідача у справі.
З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне. 

Згідно із положеннями статті 59 Конституції України, кожен має право на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно положень ч.1 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
Пунктами 1,2 ч.3 статті 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу та проведення експертизи.

Відповідно до статті 19 Закону України ”Про адвокатуру та адвокатську діяльність”, видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України ”Про адвокатуру та адвокатську діяльність”).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. 
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський Суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі ”Схід/Захід Альянс Лімітед” проти України” від 23.01.2014 року (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського Суду з прав людини від 28.11.2002 року ”Лавентс проти Латвії” зазначено, що відшкодовуються лише витрати,  які мають розумний розмір.

Чинним цивільним процесуальним законодавством визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Відповідно до приписів ч.1-6 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі, гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Правила ч.3 статті 141 ЦПК України визначають, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Таким чином, приписами ЦПК України передбачено відповідні критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу необхідно надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

По справі встановлено, що 09.12.2021 року, під час розгляду справи в суді першої інстанції, представником відповідача - адвокатом Богдановим О.В. було подано заяву, в порядку ч.8 статті 141 ЦПК України. Розгляд питання щодо розподілу судових витрат по справі було призначено судом першої інстанції в судовому засіданні на 20.12.2021 року, в подальшому розгляд справи було відкладено на 29.12.2021 року.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу відповідачем було надано суду першої інстанції: копію договору про надання правової (професійної правничої) допомоги від 22.06.2020 року, укладеного між Адвокатським бюро ”Богданова” та ОСОБА_2 (а.с.59-60, том 1), копію ордеру, виданого Адвокатським бюро ”Богданова” адвокату Богданову О.В. на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_2 (а.с.61, том 1), копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Богданова О.В. (а.с.62, том 1), акт виконаних робіт про надання правової (професійної правничої) допомоги ОСОБА_2 у даній справі на суму 28 020 грн. (а.с.98-99, том 2), квитанцію до прибуткового касового ордеру №17 від 10.12.2021 року про сплату ОСОБА_2 28 020 грн. адвокату Богданову О.В. (а.с.100, том 2). 

Враховуючи вищезазначене, є необгрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами даної цивільної справи, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо неузгодженості ціни послуг, наданих адвокатом Богдановим О.В. відповідачу ОСОБА_2 під час розгляду даної справи судом першої інстанції. При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи позивача відносно того, що стороною відповідача не було надано суду попереднього розрахунку суми судових витрат, оскільки, як зазначив суд першої інстанції у додатковому рішенні від 29.12.2021 року, ЦПК України не заборонено стягувати витрати на правову допомогу без попереднього розрахунку суми судових витрат. При цьому, апеляційний суд приймає до уваги ту обставину, що відповідно до п.4.1., п.4.2. договору про надання правової (професійної правничої) допомоги (а.с.59-60, том 1), клієнт сплачує гонорар адвокату згідно актів виконаних робіт за домовленістю. Остаточна сума визначається сторонами в акті виконаних робіт. До складу гонорару входить виконана робота, що включає підготовку письмових документів, усні консультації, участі у судових засіданнях в судах всіх інстанцій та процесуальні дії поза межами судових засідань (збирання доказів, ознайомлення з матеріалами справи, участь у виконавчому провадженні тощо). На підтвердження зазначеного, представником відповідача було надано акт виконаних робіт та докази отриманих від відповідача грошових коштів за надані послуги адвоката (а.с.98-99,100, том 2). 

На підставі наведеного, доводи апеляційної скарги на додаткове рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 29.12.2021 року відносно того, що у тексті договору про надання правової (професійної правничої) допомоги відсутні умови щодо порядку розрахунку за надані послуги, є необґрунтованими та такими, що не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного додаткового рішення суду першої інстанції від 29.12.2021 року. 

Пунктами 1,2 ч.3 статті 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу та проведення експертизи.
Відповідно до ч.6-9 ЦПК України, розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірним зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами.

В обґрунтування доводів заяви про ухвалення додаткового рішення у даній справі, в частині розподілу судових витрат між сторонами за проведення судової експертизи, стороною відповідача було надано суду копію рахунку №1383 від 19.04.2021 року про необхідність оплати відповідачем 7 550 грн. 84 коп. за проведення експертизи (а.с.101, том 2), а також дублікат квитанції АТ КБ ”ПриватБанк” від 12.07.2021 року про сплату ОСОБА_2 7 550 грн. 84 коп. за проведення експертизи, згідно рахунку №1383 від 19.04.2021 року (а.с.102, том 2). 

Відповідно до ч.2 статті 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно ч.13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається із остаточних позовних вимог ОСОБА_1 , позивачем було заявлено дві позовні вимоги немайнового характеру, що еквівалентно ставці судового збору в розмірі по 840 грн. 80 коп. за кожну позовну вимогу, а також три позовні вимоги майнового характеру: стягнення з відповідача середнього заробітку в сумі 112 394 грн. 33 коп., вихідної  допомоги  у  розмірі 16 250 грн. 70 коп., моральної шкоди в сумі 10 000 грн., а всього за дві немайнові та три майнові позовні вимоги, ціна позову становить: 140 326 грн. 63 коп. 
Вимоги заявленого ОСОБА_1 позову апеляційним судом задоволено на 9%. Розрахунок наступний: дві позовні вимоги немайнового характеру, кожна - по 840 грн. 80 коп., три позовні вимоги майнового характеру: стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 4 814 грн. 98 коп., вихідної допомоги в розмірі 4 682 грн. 58 коп. та моральної шкоди в розмірі 2 000 грн. Таким чином, (13 179 грн. 16 коп.: 140 326 грн. 63 коп.) х 100% = 9%.

У зв`язку із частковим задоволенням апеляційним судом позовних вимог ОСОБА_1 , апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 29.12.2021 року - задовольнити частково. При цьому, додаткове рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 29.12.2021 року - змінити, виклавши другий абзац його резолютивної частини у наступній редакції: ”Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 12 740 (дванадцять тисяч сімсот сорок) грн. в рахунок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, 6 871 (шість тисяч вісімсот сімдесят одну) грн. 26 коп. в рахунок відшкодування судових витрат за проведення комплексної судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи документів.” 
Розрахунок наступний: 14 000 грн. х 91% (відмовлено апеляційним судом  у  задоволенні  позовних  вимог ОСОБА_1 ) = 12 740 грн.; 7 550 грн. 84 коп. х 91% (відмовлено апеляційним судом у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ) = 6 871 грн. 26 коп.  

В іншій частині додаткове рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 29.12.2021 року апеляційний суд вважає за необхідне, залишити без змін.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем за подання апеляційної скарги було сплачено судовий збір у розмірі 1 362 грн. (а.с.134, том 2), а також за проведення комплексної судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи документів - 4 461 грн. 86 коп. (а.с.242, том 1). 
За наведених обставин, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути, пропорційно задоволеним апеляційним судом вимогам заявленого позову, документально підтверджені понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги  в  розмірі  123  грн. 93 коп., виходячи із розрахунку: (1 362 грн. х 9% = 123 грн. 93 коп.), та документально підтверджені понесені позивачем судові витрати за проведення комплексної судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи документів в сумі 401 грн. 57 коп., виходячи із розрахунку: (4 461 грн. 86 коп. х 9% = 401 грн. 57 коп.). 

Керуючись статтями: 141, 367, 368, 369, 374; п.1, п.4 ч.1, ч.2 статті 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

                          П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ічнянського  районного  суду  Чернігівської  області  від  09  грудня 2021 року - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Ічнянського  районного  суду  Чернігівської  області  від 29 грудня 2021 року - задовольнити частково.

Рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 09 грудня 2021 року, скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, зміни формулювання звільнення, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати незаконним наказ (розпорядження) фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про припинення трудового договору (контракту) №2-0000000017 від 28.02.2020 року в частині дати звільнення ”29 лютого 2020 р.” та формулювання підстав звільнення ОСОБА_1 з посади продавця продовольчих товарів ”за згодою сторін п.1 ст.36 КЗпП України”.
  
Змінити у наказі (розпорядження) фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про припинення трудового договору (контракту) №2-0000000017 від 28.02.2020 дату звільнення ОСОБА_1 із займаної посади - з ”29 лютого 2020 р.” на ”28 квітня 2020 року”, а також підставу звільнення: з ”за згодою сторін п.1 ст.36 КЗпП України” на ”за п.1 статті 40 КЗпП України, у зв`язку із припиненням підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 ”.   
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 : 4 682 (чотири тисячі шістсот вісімдесят дві) грн. 58 коп. - вихідної допомоги; 4 814 (чотири тисячі вісімсот чотирнадцять) грн. 98 коп. - середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.03.2020 року по 28.04.2020 року (податки та інші обов`язкові платежі із вказаних сум не утримано).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 000 (дві тисячі) грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. 

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 - відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 - відмовити.

Додаткове рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 29 грудня 2021 року - змінити, виклавши другий абзац його резолютивної частини у наступній редакції: 
”Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 12 740 (дванадцять тисяч сімсот сорок) грн. в рахунок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, 6 871 (шість тисяч вісімсот сімдесят одну) грн. 26 коп. в рахунок відшкодування судових витрат за проведення комплексної судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи документів.” 

В іншій частині додаткове рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 29 грудня 2021 року, залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 401 (чотириста одну) грн. 57 коп. в рахунок відшкодування судових витрат за проведення комплексної судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи документів.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 123 (сто двадцять три) грн. 93 коп. в рахунок відшкодування понесених судових витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий:                                           Судді: