ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"17" січня 2023 р.                                                                 Справа №914/1830/22
Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:
головуючого - судді                                                                      Кравчук Н.М.
суддів                                                                                          Кордюк Г.Т.
                                                                                          Плотніцький Б.Д.

розглянувши          апеляційну скаргу Приватного підприємства "ОСКАР ФУДЗ" б/н від 05.12.2022 (вх. № ЗАГС 01-05/3046/22 від 08.12.2022)
на рішення                    Господарського суду Львівської області від 07.11.2022 (суддя Горецька З.В., повний текст складено 17.11.2022)
у справі                     № 914/1830/22
за позовом:                    Приватного підприємства "ОСКАР ФУДЗ" (надалі ПП "ОСКАР ФУДЗ"), с. Чайки, Київська область
до відповідача:           Товариства з обмеженою відповідальністю “Агро-Юг В” (надалі ТзОВ “Агро-Юг В”), м. Львів
про                               визнання недійсним договору

за участю учасників справи:
від позивача: не з`явився
від відповідача:  Лівак Т.О.
ВСТАНОВИВ:
ПП "ОСКАР ФУДЗ" звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до ТзОВ “Агро-Юг В” про визнання недійсним договору позики (поворотньої фінансової допомоги) № № ФД-ОФ-021221 від 02.12.202.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 07.11.2022 у справі № 914/1830/22 в задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи в позові, місцевий господарський суд виходив з того, що позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами підставність заявлених вимог про визнання недійсним договору позики (поворотної фінансової допомоги).  Зокрема, суд дійшов висновку, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське  зобов`язання  за  договором,  штрафу  та  пені  не  суперечить приписам ст.  61 Конституції України, оскільки в силу статей   217, 230 ГК України  штраф та пеня визначені як види штрафних санкцій, тобто не  є  окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. Таким чином, в межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій, що і було  обумовлено сторонами в оскаржуваному договорі. Відтак, суд двйшов висновку про безпідставність заявлених позовних вимог з вказаних підстав. Окрім того, суд також зазначив, що враховуючи розмір чистих активів відповідача станом на 30.09.2021, керівник відповідача  мав необхідні повноваження для укладення та виконання договору позики №ФД - ОФ -021221 (поворотної фінансової допомоги) від 02.12.202.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ПП «Оскар ФУДЗ» подано апеляційну скаргу, в якій вважає, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано надані ним докази та аргументи, відтак, винесено судове рішення з неповним з`ясуванням усіх обставин справи, просить його скасувати та задовольнити позов. Зокрема, скаржник зазначає, що недійсність договору позики підтверджується тим, що останнім передбачено одночасне стягнення пені за прострочення виконання зобов`язання повернення позики та штраф за прострочення виконання зобов`язання на строк більше 3-х банківських днів за порушення строків повернення позики. На думку апелянта, таке стягнення є подвійним стягненням неустойки за несвоєчасне виконання зобов`язання, що не узгоджується з приписами  ст. 61 Конституції України, згідно з якою, ніхто не може бути двічі притягнутий до відповідальності одного виду.  Окрім того, апелянт вважає, що  окремою самостійною підставою для визнання договору позики недійсним є те, що укладений правочин  про надання позики ФД-ОФ-02121 від 02.12.2021 в розмірі  9000 000,00 грн є значним правочином в розумінні ст. 44 ЗУ «Про товариства з обмеженою відповідальністю» та, виходячи з положень абз. 3, 6 Статуту ТзОВ «Агро-Юг В», він  вчинений директором ТзОВ «Агро-Юг В» Бегей Р.М. з перевищенням наданих повноважень щодо представництва юридичної особи на укладення такого  договору і є недійсним, виходячи з приписів ст. 92, 241 ЦК України. Скаржник також вказав на порушення норм процесуального права, оскільки на його думку, відзив на позовну заяву та докази по справі, що надавались відповідачем, зокрема,  фінансова звітність відповідача, довідка про розмір чистих активів від 12.09.2022 року, було надано за підписом не уповноваженого представника відповідача- адвоката Лівак Антона Петровича і, виходячи з вимог ст.ст. 60, 73, 74 ГПК України не можуть бути враховані судом.
Відповідачем ТзОВ «Агро Юг В»  подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній заперечує проти доводів скаржника, вважає апеляційну скаргу безпідставною та необґрунтованою, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду законним, прийнятим при повному та всебічному з`ясуванні обставин, належно досліджених та оцінених доказів у відповідності до норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права.  Зокрема, відповідач  вказав, що  спір у справі виник між суб`єктами  господарювання, які у договорі погодили відповідальність за порушення господарських зобов`язань у вигляді сплати як пені, так і штрафу. Статтею 231 ГК України такі стягнення як штраф та пеня визначені як види  штрафних санкцій, тобто, не є окремими та самостійними  видами  юридичної відповідальності. Таким чином, в межах одного виду відповідальності може застосовуватись різний набір санкцій.
Щодо повноважень директора відповідача на підписання договору позики, то, на думку відповідача, судом першої інстанції було вірно застосовано норми ч. 3 ст. 92, 241 ЦК України, ст. 44 Закону України « Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю». Відтак, керівник відповідача мав всі необхідні повноваження для укладення та виконання договору позики. 
Окрім того, відповідач вказав, що адвокат Лівак А.П. є належним представником відповідача, ним помилково до відзиву додано копію ордеру на надання правничої допомоги відповідачу, яка була не остаточною редакцією вказаного документу, але до поданого до суду клопотання про проведення судового засідання  в режимі відеоконференції від 23.09.2022 додано вірну копію ордеру, тобто, в матеріалах справи  наявна копія ордеру на надання правничої допомоги відповідачу без вказаних позивачем недоліків.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.08.2022 справу № 914/1830/22 розподілено до розгляду судді-доповідачу Кравчук Н.М., склад колегії сформований з суддів: Кравчук Н.М. головуючий суддя, судді: Кордюк Г.Т. та Плотніцький Б.Д.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 12.12.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПП «ОСКАР ФУДЗ» на рішення Господарського суду Львівської  області від 07.11.2022 у справі № 914/1830/22, розгляд справи призначено на 17.01.2023.
В судовому засіданні представник скаржника доводи апеляційної скарги підтримав в повному обсязі.
Представник відповідача участі уповноваженого представника в судовому засіданні 17.01.2023 не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про час, дату та місце розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції у відповідності до  ст. 269 ГПК України  переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Вивчивши апеляційну скаргу, здійснивши оцінку доказів, що містяться в матеріалах справи, заслухавши пояснення представників сторін, Західний апеляційний господарський суд встановив таке.
02.12.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агро-Юг В» (Позикодавець) та Приватним  підприємством  «ОСКАР ФУДЗ» (Позичальник) було  укладено Договір позики (поворотньої фінансової допомоги) № ФД-ОФ-021221,  відповідно до п.1.1 якого Позикодавець передає у власність Позичальнику грошові  кошти у  розмірі,  визначеному у п.2.1 цього  Договору  , без нарахування відсотків, а Позичальник зобов`язується   повернути  позику у  визначений  цим договором  строк (а.с. 1-2).
Розмір позики становить 9 000 000,00 (дев`ять мільйонів) гривень 00 копійок (п. 2.1  договору).
Відповідно до п. 4.1. договору позики, строк позики розпочинається з моменту  отримання  грошових  коштів  на  поточний рахунок позивача і триває до 02.06.2022.
Згідно з п. 5.1. Договору позики позивач зобов`язується повернути відповідачеві  позику частково або повністю в будь-який термін, але не пізніше строку, визначеного в п. 4.1 цього договору.
Пунктом 5.2. договору передбачено, що позика повертається в безготівковій  формі  шляхом перерахування на поточний рахунок відповідача.
08.12.2021 відповідачем на користь позивача було перераховано суму 9 000 000,00 грн  позики, що підтверджується платіжним дорученням № 535 від 08.12.2021 (а.с. 34).
Проте, в матеріалах справи відсутні докази повернення позивачем коштів в розмірі суми позики.
Згідно з п. 5.3. договору позики, у випадку порушення позивачем строків  повернення позики визначених у п 4.1. даного договору позивач зобов`язаний сплатити відповідачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки,  що діяла на момент прострочення позивача,  за кожен день прострочення.
Відповідно до п. 5.4. у випадку порушення позивачем строків повернення позики згідно з п. 4.1. даного договору більше 3-х банківських днів, Позивач додатково, крім  штрафних санкцій, визначених в п.5.3. договору, зобов`язаний сплатити відповідачу штраф у розмірі 10% від суми неповерненої позики.
Відповідно до п. 6.1. договору позики цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту передання позики (її частини) позивачеві, а згідно з  п. 6.2. договору позики останній припиняє свою дію в день повернення  повної  суми позики.
На думку позивача, встановлені в договорі п.п. 5.3 та 5.4 умови щодо стягнення пені та штрафу є подвійним стягненням неустойки за несвоєчасне виконання зобов`язання, що не узгоджується з приписами ст. 61 Конституції України, згідно з якою, ніхто не може бути притягнутий до відповідальності одного виду. Окрім того, позивач вважає, що укладений правочин  про надання позики ФД-ОФ-02121 від 02.12.2021 в розмірі  9 000 000,00 грн є значним правочином в розумінні ст. 44 ЗУ «Про товариства з обмеженою відповідальністю» та, виходячи з положень абз. 3, 6 Статуту ТзОВ «Агро-Юг В»  вчинений директором ТзОВ «Агро-Юг В» Бегей Р.М. з перевищенням наданих повноважень щодо представництва юридичної особи на укладення такого  договору, відтак, є недійсним, виходячи з приписів ст. 92, 241 ЦК України. 
Вищевикладені обставини стали підставою звернення позивача з позовом до суду про визнання недійсним договору  позики (поворотної фінансової допомоги) № ФД-ОФ-021221 від 02.12.2021.
При прийнятті постанови суд апеляційної інстанції виходив з наступного.
Статтею 174  ГК України  передбачено, що однією з підстав виникнення господарських зобов`язань є укладення господарського договору та інших угод. Зі змістом зазначеної норми кореспондуються  приписи ч. 2  ст. 11 ЦК України, відповідно до яких підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно з  ст. 509 ЦК України   зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з  ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього  Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною 1  ст. 530 ЦК України   передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до  ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з   ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.  До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення  Цивільного кодексу України   з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Як зазначалося вище, пунктом 4.1 спірного договору позики визначено, що строк позики розпочинається з моменту  отримання  грошових  коштів  на  поточний рахунок позивача і триває до 02.06.2022.
Судом встановлено, що на виконання умов договору 08.12.2021 відповідачем на користь позивача було перераховано у повному обсязі розмір позики в сумі 9  000  000 грн, що підтверджується платіжним дорученням №535 від 08.12.2021, що не заперечується відповідачем.
Пунктом п. 5.1. договору позики на позивача покладено обов`язок повернення відповідачеві  позики частково або повністю в будь-який термін, але не пізніше строку, визначеного в п. 4.1 цього договору.
Однак, позивачем не повернуто позику, в матеріалах справи такі докази відсутні,  про що останній і не заперечує.  
Згідно з п. 5.3. договору позики, у випадку порушення позивачем строків  повернення позики згідно з п, 4.1. даного договору позивач зобов`язаний сплатити відповідачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки,  що діяла на момент прострочення позивача,  за кожен день прострочення.
Відповідно до п. 5.4. договору, у випадку порушення позивачем строків повернення позики згідно з п. 4.1. даного договору більше 3-х банківських днів, позивач додатково, крім  штрафних санкцій визначених в п.5.3. договору, зобов`язаний сплатити відповідачу штраф у розмірі 10% від суми неповерненої позики.
Як зазначалося вище, апелянт стверджує, що пункти 5.3 та 5.4 договору суперечать положенням статті 61 Конституції України та частині 1 ст. 203 ЦК України, оскільки  одночасне стягнення пені за прострочення зобов`язання повернення позики та штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк більше 3-х банківських днів строків повернення позики є подвійним стягненням неустойки за несвоєчасне виконання зобов`язання, тому, на думку апелянта,  на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України це є підставою для визнання такого договору недійсним.
Відповідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 названого Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Приписами статті 217 ЦК України встановлено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Відповідно до ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Згідно з ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
На виконання ст. 549 ЦК України сторонами спору в пунктах 5.3. та 5.4. договору чітко визначено відповідальність позивача за порушення строків виконання зобов`язання у вигляді пені та штрафу, що в свою чергу, не є подвійною відповідальністю за одне і теж правопорушення.
Приписами ст. 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Частиною 4 ст. 231 ГК України визначено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Відтак, вказана норма Господарського кодексу України не є імперативною, що надає змогу сторонам договору визначити розмір штрафних санкцій, за порушення господарського зобов`язання, на власний розсуд та закріпити вказаний розмір в укладеному між ними договорі, що і було здійснено сторонами даного спору при визначенні розміру штрафних санкцій, закріплених в п.п. 5.3  та 5.4 правочину.
Згідно з ч.1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою та спрямованою на досягнення певної мети.
У відповідності до ст. 3 ЦК України, однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.
Частиною 1 ст.  628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства
Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Таким чином, колегія суддів звертає увагу, що чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою у ст. 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороти, вимог розумності та справедливості.
Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно з ст. 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватись різній набір санкцій. (Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 09.02.2018 № 911/2813/17).
Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про визнання недійсним укладеного між сторонами договору позики № ФД-ОФ-021221 поворотної фінансової допомоги від 02.12.2021 на підставі ч. 1 ст. 203, ст.  215 Цивільного кодексу України задоволенню не підлягають, враховуючи самостійне визначення сторонами спору розміру штрафних санкцій за порушення господарського зобов`язання та, враховуючи принцип свободи договору, закріплений в ст. 627 Цивільного кодексу України.
Також суд апеляційної інстанції вважає не обґрунтованим твердження позивача про визнання недійсним  договору позики з підстав того, що укладений правочин є значним та, відповідно, вчинений директором ТОВ «Агро-Юг В» з перевищенням наданих повноважень.
Відповідно до  ст. 44 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", статут товариства може встановлювати особливий порядок надання згоди уповноваженими на те органами товариства на вчинення певних правочинів залежно від вартості предмета правочину чи інших критеріїв (значні правочини). Рішення про надання згоди на вчинення правочину, якщо вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 50 відсотків вартості чистих активів товариства станом на кінець попереднього кварталу, приймаються виключно загальними зборами учасників. Рішення про надання згоди на вчинення інших значних правочинів, крім зазначених у частині другій цієї статті, приймаються загальними збори учасників, якщо інше не встановлено статутом товариства. Якщо замість кількох правочинів товариство могло вчинити один значний правочин, то кожен із таких правочинів вважається значним. Посадові особи товариства, винні у порушенні порядку вчинення значних правочинів, солідарно відповідають за збитки, заподіяні товариству.
Таким чином, акти цивільного законодавства, до яких відноситься  Закон України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", не покладає на сторону договору обов`язку по перевірці того, чи є правочин для його контрагента значним правочином, і у тому числі не покладає зобов`язань запрошувати у контрагента, якщо такий утворений у формі товариства з обмеженою чи додатковою відповідальністю, надання документів бухгалтерського чи податкового обліку, яке веде товариство.
Матеріалами справи підтверджується, що згідно з фінансовою звітністю малого підприємства від 01.01.2022, що  подавався відповідачем до органів статистики, власний  капітал  на  початок  2021  року становив 327  437 000,00  грн.,  а  на  кінець 2021  року - 354 478 500,00  грн, з довідки відповідача  про розмір чистих активів від 12.09.2022 згідно з Балансом (фінансовим звітом суб`єкта малого підприємства) на  30.09.2021 власний капітал (чисті активи рядок 1495) підприємства становить 383 496  100,00 грн.
Враховуючи розмір чистих активів відповідача на 30.09.2021 керівник відповідача  мав необхідні повноваження для укладення  та виконання договору позики № ФД - ОФ -021221 (поворотньої фінансової допомоги) від 02.12.2021, яким було надано у власність  позивачу грошові  кошти у розмірі  9 000 000,00  грн.
Таким чином, суд приходить до висновку, що загальна сума спірного договору не перевищує 50 відсотків вартості чистих активів товариства станом на кінець попереднього кварталу, а отже правочини для господарського товариства "Агро-Юг В"  не були значними і не потребували згоди загальних зборів учасників вказаного товариства.
Таким чином, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що укладений договір позики не є значним правочином в розумінні  ст. 44 Закону України «Про товариства з  обмеженою  та додатковою  відповідальністю», а тому вказаний правочин вчинений директором  відповідача Бегей  Р.М. без перевищення наданих повноважень щодо представництва юридичної особи на укладення такого договору.
Щодо тверджень апелянта про  те, що докази по справі, що надавались відповідачем,  зокрема, фінансова звітність відповідача, довідка відповідача про розмір чистих активів від 12.09.2022, було надано за підписом не уповноваженого представника відповідача - адвоката Лівака Антона Петровича не можуть бути враховані судом, суд апеляційної інстанції зазначає таке. 
Згідно з ч.4 ст. 60 ГПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
В  матеріалах справи наявний документ встановленого зразка, що підтверджує наявність повноважень у представника відповідача, зокрема, ордер, виданий  адвокатським об`єднання  “АЙ ЕМ ДЖІ ПАРТНЕРС» 02.09.2022 адвокату Ліваку Антону Петровичу  на надання правничої допомоги ТзОВ "Агро-Юг В"(а.с.58).
У справі «Трофимчук проти України», Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 6  Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод  зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Відповідно до ч.1, 2 с. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).
Таким чином, у господарському процесі обов`язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог чи заперечень, коригується (співвідноситься) з правом суду прийняти чи не прийняти докази в контексті їхнього значення для справи, що і є предметом оцінки господарського суду.
Відповідно до ч.1-5 статті 236 ГПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив обставини, що мають значення для справи, надав належну оцінку дослідженим доказам, прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому його необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
З огляду на те, що суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись, ст. ст. 269, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:
1.Апеляційну скаргу Приватного підприємства «ОСКАР ФУДЗ» залишити без задоволення.
2.Рішення Господарського суду Львівської області від 07.11.2017 року у справі № 914/1830/22 залишити без змін.
3.Судовий збір за подання апеляційної скарги залишити за скаржником.
4.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст.ст. 287-288 ГПК України.
5.Справу повернути до Господарського суду Тернопільської області.

Повний текст складено 26.01.2023.

Головуючий-суддя                                                                        Н.М. Кравчук

Суддів                                                                                            Г.Т. Кордюк  

                                                                                                                  Б.Д. Плотніцький