ОКРЕМА ДУМКА
судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Гімона М.М.

15 березня 2023 року 
м. Київ
справа №990/36/23
адміністративне провадження №П/990/36/23
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 15.03.2023 на підставі пункту 1 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) повернув позовну заяву ОСОБА_1 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Кабінет Міністрів України про визнання протиправним та скасування Указу Президента України від 12.10.2022 № 694/2022 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 12 жовтня 2022 року «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» (в частині).
Відповідно до статті 34 КАС України усі питання, що виникають під час колегіального розгляду адміністративної справи, вирішуються більшістю голосів суддів. При прийнятті рішення з кожного питання жоден із суддів не має права утримуватися від голосування та підписання судового рішення. Головуючий у судовому засіданні голосує останнім. Суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку. Про наявність окремої думки повідомляються особи, які беруть участь у справі, без оголошення її змісту в судовому засіданні. Окрема думка приєднується до справи і є відкритою для ознайомлення.
Оскільки я не погоджуюсь з постановленою у цій справі ухвалою Верховного Суду від 15.03.2023, вважаю за необхідне викласти свою окрему думку.
Підставою для залишення без руху позовної заяви, а в подальшому її повернення, стало зокрема те, що у позовній заяві, підписаній представником позивача - адвокатом Короєдом Сергієм Олександровичем, зазначено, що: «позивач та представник позивача підтверджують, що позивачем не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав». Однак, суд дійшов висновку, що у пункті 11 частини п`ятої статті 160 КАС України законодавець визначив однозначно, що письмове підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, повинне бути «власне», тобто особисте, надане безпосередньо позивачем, а не будь-якою іншою особою, в тому числі, її представником.
Суд зазначив, що такий виклад зазначеної правової норми дисциплінує позивача як учасника справи та унеможливлює виникнення ситуацій, за яких позов до цього відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав може бути поданий двома та більше представниками позивача, які діють незалежно один від одного та яким невідомо про подання позовів до цього відповідача (відповідачів) з тим же предметом та з тих же підстав іншими представниками.
Наявність власного письмового підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, є гарантією для суду, що позивач обізнаний про подання його представником до суду саме цього позову, а тому в цьому випадку для вирішення питання про відкриття провадження важливо, щоб письмове підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, було зазначене безпосередньо позивачем.
На моє переконання таке тлумачення пункту 11 частини п`ятої статті 160 КАС України суперечить запровадженому в КАС України інституту представництва інтересів сторони у справі.
Відповідно до частини першої статті 42 КАС України учасниками справи є сторони, треті особи. Сторонами в адміністративному процесі є позивач та відповідач (частина перша статті 46 КАС України). 
Частинами першою статті 55 КАС України визначено, що сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, крім випадку, встановленого частиною дев`ятою статті 266 цього Кодексу. 
Згідно з частиною першою статті 57 КАС України представником у суді може бути адвокат або законний представник.
Зазначені положення кореспондуються зі статтею 16 КАС України, частинами першою і другої якої передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до частини першої статті 45 КАС України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.
Згідно з частинами першою і другою статті 60 КАС України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки. Обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії мають бути застережені у виданій йому довіреності або ордері.
У другому реченні частини десятої статті 44 КАС України зазначено, що якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в паперовій формі, такі документи скріплюються власноручним підписом учасника справи (його представника). 
Згідно з частиною шостою статті 160 КАС України, якщо позовна заява подається представником, то у ній додатково зазначаються відомості, визначені у пункті 2 частини п`ятої цієї статті стосовно представника.
Представництво за своєю природою - це організаційне правовідношення, змістом якого є повноваження однієї особи (представника) діяти від імені, в інтересах іншої особи, яке виникає з договору, закону, акта органу публічної влади. Крім того, представництвом є діяльність представника, спрямована на реалізацію наданих йому повноважень. Змістом відносин представництва є повноваження, без яких останнє не може існувати. Як повноваження розуміють систему двох суб`єктивних прав представника, одне з яких є абсолютним, інше - відносним. Абсолютне право представника містить у собі можливість вчинення певних дій від імені та в інтересах особи, а відносне право полягає у тому, що представник вправі розраховувати на те, що всі юридичні наслідки, створені його діями, виникнуть лише для особи, яку він представляє, а не для самого представника.
Вважаю, що зазначене свідчить про те, що уклавши з адвокатом договір правової допомоги, сторона наділяє його повноваженнями (з обмеженнями або ні) вчиняти певні процесуальні дії у справі від її імені та в її інтересах, фактично, беручи на себе відповідальність за їх вчинення, оскільки юридично значимі наслідки таких процесуальних дій будуть стосуватися не особисто представника, а саме особи, яку він представляє.
Таким чином, на моє переконання, у випадку, коли позивач бере участь у справі через представника, який вчинив певну процесуальну дію, то таку дію слід розцінювати як таку, що вчинена позивачем, адже представник позивача не є самостійним учасником справи і не може розглядатися окремо від особи, яку він представляє. 
У цій справі ОСОБА_1 уклав договір правової допомоги з адвокатом Короєдом Сергієм Олександровичем, який в інтересах позивача і подав позовну заяву. На підтвердження повноважень представляти інтереси позивача до позовної заяви додано ордер на надання правничої (правової) допомоги від 02.03.2023 Серія АА № 1282083. В цьому ордері зазначено, що договором про надання правової (правничої) допомоги повноваження адвоката не обмежуються.
Сумнівів в обсягу повноважень Короєда С. О. на подання позовної заяви та її підписання у суду не виникло (в ухвалі про залишення позовної заяви без руху, а так само в ухвалі про повернення позовної заяви про наявність таких обставини не зазначено). Відповідно, вважається, що позовна заява подана саме ОСОБА_1 .
Зазначення в позовній заяві про те, що позивачем не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав, на моє переконання, є належним виконанням вимог пункту 11 частини п`ятої статті 160 КАС України, а наслідки, пов`язані із можливим зазначенням неправдивої інформації в цій частині, покладаються саме на позивача. Такі наслідки визначені, зокрема, у пункті 5 частини четвертої статті 169 КАС України, пунктах 2, 4 частини першої статті 170 КАС України.
Тлумачення ж словосполучення «власне письмове підтвердження позивача» у пункті 11 частини п`ятої статті 160 КАС України як таке, що зобов`язує особисто позивача подати письмову заяву за своїм особистим підписом, фактично, нівелює волевиявлення позивача на етапі подання позовної заяви на участь у судовому процесі через представника, яке до того ж оформлено у передбаченому законом порядку (шляхом укладення договору правової допомоги).
Посилання Верховного Суду на висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду, вважаю недоречними, оскільки такі викладені з іншого питання.
До того ж, на моє переконання, слід було зважити на виявлені судом недоліки у контексті співмірності із обраним судом наслідком. 
За таких обставин вважаю, що Верховний Суд, за наслідками перевірки позовної заяви ОСОБА_1 відповідно до вимог частини першої статті 171 КАС України, повинен був постановити ухвалу про відкриття провадження у справі, оскільки підстави для повернення позовної заяви були відсутні.

Суддя:                                                                                Микола ГІМОН