Постанова 
Іменем України 
09 лютого 2023 року
м. Київ
справа № 448/1911/18
провадження № 51-2432 км 22
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду  у складі:
головуючого -                                           ОСОБА_1 ,
суддів:                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі                                            ОСОБА_4 ,
за участю прокурора                                  ОСОБА_5 ,
захисників (в режимі відеоконференції):      ОСОБА_6 ,  ОСОБА_7 , 
                                                                  ОСОБА_8 , 
представника потерпілих                            
(в режимі відеоконференції)                         ОСОБА_9 , 
розглянув у судовому засіданні кримінальне провадження за обвинуваченням 
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Яворів Яворівського району Львівської області, проживаючого по АДРЕСА_1 , раніше судимого, останній раз вироком Яворівського районного суду Львівської області від 10 грудня 2012 року за ч. 1 ст. 187, ч. 2                    ст. 186, із застосуванням ст. 70 КК України, на 4 роки 6 місяців позбавлення волі,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, 
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Добротвір Кам`янка-Бузького району Львівської області, зареєстрованого по АДРЕСА_2 , тимчасово проживаючого по АДРЕСА_3 , в силу ст. 89 КК України не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, 
ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Львів, проживаючого по АДРЕСА_4 , раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, 
за касаційними скаргами потерпілої ОСОБА_13 , потерпілого ОСОБА_14 та прокурора на ухвалу Львівського апеляційного суду від 25 травня 2022 року щодо          ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Городоцького районного суду Львівської області від 24 травня 2021 року засуджено:
ОСОБА_10 за ч. 3 ст. 187 КК України на 10 років позбавлення волі із конфіскацією у власність держави усього майна, що є його власністю.   
ОСОБА_11 за ч. 3 ст. 187 КК Українина 8 років позбавлення волі із конфіскацією у власність держави усього майна, що є його власністю.
ОСОБА_12 за ч. 3 ст. 187 КК України на 8 років позбавленні волі із конфіскацією у власність держави усього майна, що є його власністю.
Строк відбування покарання ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12   ухвалено рахувати з 11 вересня 2018 року. 
Запобіжні заходи щодо кожного обвинуваченого у вигляді тримання під вартою залишені до вступу вироку в законну силу.
Вирішено питання про процесуальні витрати, речові докази та щодо арешту майна у кримінальному провадженні. 
Позов ОСОБА_14 задоволено частково.
Ухвалено стягнути солідарно з ОСОБА_11 та ОСОБА_10 на користь                   ОСОБА_14   75 653 грн. майнової шкоди та 40 000 грн. моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а всього 115 653 грн. 
Позов ОСОБА_15 задоволено частково.
Ухвалено стягнути солідарно з ОСОБА_11 та ОСОБА_10 на користь                            ОСОБА_15 92 800 грн. майнової шкоди та 20 000 грн. моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а всього 112 800 грн.
В задоволенні решти вимог ОСОБА_14 та ОСОБА_15 відмовлено.
Цивільний позов ОСОБА_13 задоволено частково.
Ухвалено стягнути солідарно з ОСОБА_11 , ОСОБА_10 і ОСОБА_12 на користь ОСОБА_13 90 598 грн. майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
В задоволенні решти вимог ОСОБА_13 відмовлено. 
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 25 травня 2022 року вирок Городоцького районного суду Львівської області від 24 травня 2021 року змінено в частині призначеного покарання.
ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років із конфіскацією у власність держави усього майна, що є його власністю.
ОСОБА_11   визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років із конфіскацією у власність держави усього майна, що є його власністю.
ОСОБА_12 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років із конфіскацією у власність держави усього майна, що є його власністю.
В решті вирок залишено без змін.
Згідно з вироком суду,   ОСОБА_10 , будучи особою, яка раніше вчинила розбій, за попередньою змовою у групі з ОСОБА_11 та невстановленою слідством особою, з якою узгоджували свої дії, о 09 год. 00 хв. 10 вересня 2018 року, з метою заволодіння чужим майном, проломавши вхідні металопластикові двері, проникли у житловий будинок на АДРЕСА_5 та погрожуючи ОСОБА_14 застосувати насильство, небезпечне для життя і здоров`я, і, зокрема ОСОБА_11 направляючи пістолет, а ОСОБА_10 припікаючи розпеченою праскою, зв`язавши потерпілого, відкрито заволоділи належними йому грошовими коштами та майном на загальну суму 83 219 грн., та майном ОСОБА_16 , вартістю 15 000 грн., а також майном і речами ОСОБА_15 на загальну суму 103 900 грн.
Крім цього, ОСОБА_10 , будучи особою, яка раніше вчинила розбій, за попередньою змовою у групі з ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та невстановленою слідством особою, з якою узгоджували свої дії, о 16 год. 00 хв. 10 вересня 2018 року, з метою заволодіння чужим майном, увірвались у житловий будинок на АДРЕСА_6 , застосовуючи насильство, небезпечне для життя і здоров`я ОСОБА_13 і, зокрема ОСОБА_12 , наносячи удари руками по тілу і пістолетом по голові, та прикладаючи такий до рота потерпілої, від чого остання в тому числі втрачала свідомість, а ОСОБА_11 за вказівкою ОСОБА_12 зв`язавши ОСОБА_13 руки, відкрито заволоділи грошовими коштами та майном на загальну суму 135 480 грн.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі потерпіла ОСОБА_13 просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Зазначає, що розмір покарання, призначений  за результатами розгляду апеляційних скарг сторони захисту є таким, що не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особам засуджених. Вважає, що встановлені судом апеляційної інстанції обставини, які пом`якшують покарання: щире каяття та активне сприяння у розкритті злочину, є лише способом уникнення суворішого покарання та формальною підставою для зменшення строку позбавлення волі. Вказує на те, що жоден з обвинувачених при розгляді обвинувального акту судом першої інстанції не визнав повністю своєї вини. При цьому, в суді апеляційної інстанції обвинувачені повідомляли, що будуть відшкодовувати заподіяну шкоду, однак з моменту набрання вироком законної сили жодних відшкодувань в добровільному порядку не надійшло. Крім цього, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , перебуваючи в установі виконання покарання під час судового розгляду, обвинувачуються у вчиненні тяжкого злочину, що знаходиться на розгляді в Галицькому районному суді  м. Львова.                         ОСОБА_10 раніше судимий за вчинення розбою та відбував реальну міру покарання, однак продовжив злочинну діяльність. ОСОБА_11 судимий за крадіжку (судимість погашена), однак в ЄДРСР є вирок, постановлений Галицьким районним судом м. Львова від 24 травня 2022 року (справа № 461/7395/21) відносно нього за ч. 3 ст. 185 КК України, який не прийнято до уваги апеляційним судом при призначенні покарання.
У касаційній скарзі потерпілий ОСОБА_14 просить скасувати ухвалу Львівського апеляційного суду від 25 травня 2022 року щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , оскільки є потерпілим по епізоду розбійного нападу за участю останніх,  і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Стверджує, що призначене апеляційним судом покарання за ч. 3 ст. 187 КК України ОСОБА_10 та ОСОБА_11 не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особам засуджених у зв`язку з м`якістю, а також вимогам ст. ст. 50, 65 КК України. Вважає, що при постановленні ухвали апеляційного суду не дотримані вимоги ст. 419 КПК України. 
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень і особам засуджених через м`якість, та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Колегія суддів дійшла висновку, що оскільки в суді апеляційної інстанції усі обвинувачені свою вину визнали повністю, щиро розкаялись та зобов`язались відшкодувати потерпілим заподіяну шкоду, то усвідомили протизаконність своїх дій, спроможні самокритично їх оцінити, бажають виправитись і не допускати подібного у майбутньому, а тому їм слід пом`якшити покарання. Однак, при цьому апеляційний суд не вказав і не деталізував, у чому ж саме полягає неправильна оцінка судом першої інстанції обставин, які впливають на призначене покарання. На переконання прокурора, апеляційний суд не врахував у повній мірі і не надав об`єктивної та всебічної оцінки всім обставинам, які мають значення для призначення особам покарання, а саме ступеню тяжкості, обставинам вчинення  злочинів і даним про особи засуджених, належних і достатніх мотивів для пом'якшення покарання засудженим не навів.Зазначає, що поза увагою апеляційного суду залишилась і позиція потерпілих, які просили суворо покарати обвинувачених. 
Позиції учасників судового провадження
До початку касаційного розгляду на адресу Суду надійшли письмові заперечення захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_11 та захисника ОСОБА_7   в інтересах засудженого ОСОБА_12 на подані касаційні скарги, в яких захисники просять відмовити в їх задоволенні, а ухвалу апеляційного суду залишити без зміни.
Від потерпілої ОСОБА_13 надійшла заява, в якій вона просить касаційний розгляд проводити без її участі.
У судовому засіданні представник потерпілих - адвокат ОСОБА_9 та прокурор ОСОБА_5 підтримали касаційні скарги, просили їх задовольнити, скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Захисники ОСОБА_6 ,  ОСОБА_7 , ОСОБА_8 заперечили проти задоволення касаційних скарг прокурора та потерпілих. Оскаржувану ухвалу просили залишити без зміни.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду в частині доведення винуватості ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 в інкримінованих кримінальних правопорушеннях та правильність кваліфікації дій за ч. 3 ст. 187 КК України в касаційних скаргах потерпілих та прокурора не оспорюються, у зв`язку з чим, згідно до ч. 2 ст. 433 КПК України, судом касаційної інстанції не перевіряються.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, з чим обґрунтовано погодився суд апеляційної інстанції, призначаючи обвинуваченим покарання у виді позбавлення волі лише в умовах ізоляції від суспільства, врахував ступінь суспільної небезпеки та тяжкість вчинених злочинів.
Відповідно до ст. ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. 
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню заданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.
Крім того, системний аналіз кримінального закону свідчить про те, що щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу, як на досудовому розслідуванні так і під час розгляду справи у суді. Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність, щирість каяття.
Апеляційний суд, пом`якшуючи ОСОБА_10 покарання в межах санкції ч. 3 ст.187 КК України у виді позбавлення волі на строк 8 років із конфіскацією у власність держави усього майна, що є його власністю, врахував, що під час апеляційного розгляду ОСОБА_10 повністю визнав свою вину у вчинених кримінальних правопорушеннях, щиро розкаявся та зобов`язався відшкодувати потерпілим завдану шкоду. Колегія суддів дійшла висновку про те, що обвинувачений усвідомив протиправність своїх дій та спроможний самокритично їх оцінити, бажає виправитись і не допускати подібного в майбутньому, і встановлені в ході апеляційного розгляду обставини не є формальними та свідчать про усвідомлення обвинуваченим суспільної небезпеки вчинених ним діянь та намір виправитись.  
Пом`якшуючи покарання обвинуваченому ОСОБА_11 у виді позбавлення волі на строк 7 років із конфіскацією у власність держави усього майна, що є його власністю, апеляційний суд послався на те, що в апеляційному суді обвинувачений ОСОБА_11 повністю визнав свою вину та розкаявся у вчинених кримінальних правопорушеннях, зазначив про надсилання потерпілим грошових коштів в розмірі 5000 грн., що підтверджується фіскальними чеками (т.7, а.с.206), однак такі кошти останніми не були прийняті, стверджував, що шкодує про вчинене та відшкодує потерпілим заподіяну шкоду, визначену вироком суду. Так, згідно наявного в матеріалах справи обвинувального акту, обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_11 вказано щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. В період досудового розслідування та розгляду справи у місцевому суді останній давав зізнавальні показання, розкаювався у вчиненому, сприяв розкриттю злочину під час досудового слідства, не перешкоджав встановленню істини в справі.
Зважаючи на вище наведене, апеляційний суд врахував щире каяття та активне сприяння у розкритті злочину як обставини, що пом`якшують покарання                   ОСОБА_11 . 
Обґрунтовуючи рішення про пом'якшення покарання ОСОБА_12 у виді позбавлення волі строком на 7 років із конфіскацією у власність держави усього майна, що є його власністю, колегія суддів апеляційного суду виходила з того, що обвинуваченому ОСОБА_12 ставилось у провину вчинення епізоду розбійного нападу щодо потерпілої ОСОБА_13 , останній раніше не судимий, має на утриманні двох малолітніх дітей, під час досудового розслідування і в суді надавав зізнавальні показання та розкаювався у вчиненому. У судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_12 визнав свою вину у вчиненому ним кримінальному правопорушенні в повному обсязі, щиро розкаявся та зазначив про намагання відшкодувати заподіяну шкоду потерпілій ОСОБА_13 , що підтверджується фіскальним чеком (а.с.203), однак потерпіла не бажала отримувати їх, а відтак такі повернулись відправнику. Водночас запевнив, що буде відшкодовувати потерпілій ОСОБА_13 заподіяну шкоду, встановлену вироком суду.
З призначеним судом апеляційної інстанції покаранням ОСОБА_10 ,        ОСОБА_11 та ОСОБА_12 погоджується і суд касаційної інстанції.
Санкція ч. 3 ст. 187 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 12 років з конфіскацією майна.
В цілому апеляційним судом призначено покарання ОСОБА_10 ,   ОСОБА_11 та ОСОБА_12 відповідно до вимог статей 50, 65 КК України і вважати його явно несправедливим в силу м`якості, як того вимагає ст. 414 КПК України, підстав у касаційного суду немає.
Колегія суддів касаційного суду вважає його справедливим, необхідним й достатнім для виправлення засуджених та попередження нових злочинів.
Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що позиція потерпілої сторони щодо визначення винному виду та розміру покарання хоча і враховується судом в сукупності з іншими обставинами, проте сама по собі не може бути вирішальною при призначенні покарання.
У статті 8 КПК України визначено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до положень ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Аналогічний принцип закріплено у ч. 1 ст. 17 КПК України, згідно якої особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому КПК України, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.
Таким чином, посилання у касаційній скарзі потерпілої на ту обставину, що апеляційним судом при призначенні покарання ОСОБА_10 та ОСОБА_11 не взято до уваги, що у Галицькому районному суді м. Львова здійснюється судовий розгляд за обвинуваченням щодо них у вчиненні тяжкого злочину, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
Між тим, судом першої інстанції, як вбачається з вироку суду, із обвинувачення ОСОБА_10 було виключено рецидив злочину як обставину, яка обтяжує покарання, оскільки відповідно до положень ст. 187 КК України, кваліфікованим видом розбою є, в тому числі розбій, вчинений особою, яка раніше вчинила розбій або бандитизм, що і ставилось у вину обвинуваченому.
Щодо доводів касаційної скарги потерпілої про неврахування того, що ОСОБА_11 раніше судимий за крадіжку, яка погашена, та щодо наявності в ЄДРСР вироку, постановленого Галицьким районним судом м. Львова від 24 травня 2022 року (справа № 461/7395/21) відносно нього за ч. 3 ст. 185 КК України, який не прийнято до уваги апеляційним судом при призначенні покарання, колегія суддів зазначає наступне.
За вимогами ч. 1 ст. 88 КК України особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості. 
Судимість є правовим станом особи, який виникає у зв`язку з її засудженням до кримінального покарання і за зазначених у законі умов тягне настання для неї певних негативних наслідків. Правильне застосування правових норм про судимість, її погашення чи зняття має важливе значення для вирішення кримінальних справ у разі вчинення особою нового злочину. Судимість має строковий характер. Закон визначає, коли вона виникає (з дня набрання законної сили обвинувальним вироком), та встановлює підстави її припинення. Такими підставами є погашення судимості та її зняття. Як погашення, так і зняття судимості пов`язані зі спливом певних термінів, протягом яких особа повинна перетерпіти негативні наслідки та своєю поведінкою довести остаточне виправлення.
Суд зауважує, що припинення судимості анулює всі кримінально-правові та загальноправові наслідки засудження та призначення покарання. Особа, судимість якої погашена або знята, вважається такою, яка раніше злочину не вчиняла, покарання не відбувала. Вона не зобов`язана будь-де вказувати про вчинення нею в минулому злочину та призначення за нього покарання, не повинна відчувати жодних негативних наслідків колишньої судимості. 
Врахування погашеної чи знятої судимості при вирішенні будь-яких питань, у тому числі і при характеристиці особи, суперечить самій суті інституту припинення судимості і є неприпустимим. 
Тобто до того моменту, коли обвинувальний вирок суду набере законної сили, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і відповідні державні органи повинні поводитися з нею як з невинуватою собою. 
Тому доводи касаційної скарги потерпілої про неприйняття до уваги апеляційним судом при пом'якшенні покарання ОСОБА_11   того факту, що він був судимий за крадіжку, яка погашена, не ґрунтуються на вимогах кримінального та кримінального процесуального закону.
Як вбачається із даних Веб-порталу «Судова влада України» та Єдиного державного реєстру судових рішень у справі № 461/7395/21, вироком Галицького районного суду міста Львова від  24 травня 2022 року ОСОБА_11 засуджено за ч. 3                              ст. 185 КК України на 3 роки позбавлення волі. 
На час апеляційного перегляду вироку Городоцького районного суду Львівської області від 24 травня 2021 року у кримінальному провадженні (справа                                         № 448/1911/18) та постановлення оскаржуваної ухвали Львівського апеляційного суду від 25 травня 2022 року, вирок Галицького районного суду міста Львова від                    24 травня 2022 року щодо ОСОБА_11 не набрав законної сили. 
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 29 липня 2022 року (справа                                        № 461/7395/21) вирок Галицького районного суду м. Львова від 24 травня 2022 року відносно ОСОБА_11 змінено. На підставі ч. 1, 4 ст. 70 КК України, ухвалено вважати ОСОБА_11 засудженим до остаточного покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Галицького районного суду м. Львова від 24 травня 2022 року більш суворим за вироком Городоцького районного суду Львівської області від 24 травня 2021 року, зміненим ухвалою Львівського апеляційного суду від 25 травня 2022 року, у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна. Зараховано ОСОБА_11 повністю покарання, призначене за вироком Галицького районного суду м. Львова від                            24 травня 2022 року у строк покарання, призначене за вироком Городоцького районного суду Львівської області від 24 травня 2021 року. В решті вирок суду залишений без змін.
Згідно з ч. 4 ст. 70 КК України за правилами, передбаченими в частинах 1-3 цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в ст. 72 цього Кодексу.
Враховуючи, що злочин, передбачений ч. 3 ст. 185 КК України                                                      ОСОБА_11 вчинив 23 січня 2016 року (справа № 461/7395/21), тобто, до постановлення попереднього вироку Городоцького районного суду Львівської області від 24 травня 2021 року (справа № 448/1911/18), Львівський апеляційний суд у кримінальному провадженні (справа № 461/7395/21), перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника про необхідність застосування вимог ч. 4 ст. 70 КК України при призначенні ОСОБА_11 остаточного покарання, ухвалою від  29 липня 2022 року змінив вирок Галицького районного суду м. Львова від 24 травня                           2022 року в цій частині, призначивши покарання за сукупністю злочинів на підставі                          ч. ч. 1, 4 ст. 70 КК України.
Зазначене узгоджується із висновком об`єднаної палати Верховного Суду від                               01 червня 2020 року у справі № 766/39/17 (провадження № 51-8867кмо18).
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень і особам засуджених через м`якість у справі колегією суддів не встановлено, а тому підстав, передбачених ст. 438 КПК України, для скасування оскаржуваного судового рішення та задоволення касаційних скарг прокурора, потерпілої ОСОБА_13 та ОСОБА_14 немає.
Керуючись ст. ст. 433, 434, 436, 438, 441, 442КПК України, Суд
ухвалив:
Ухвалу Львівського апеляційного суду від 25 травня 2022 року щодо          ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 залишити без зміни, а касаційні скарги потерпілої ОСОБА_13 , потерпілого ОСОБА_14 та прокурора - без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

 
ОСОБА_1                          ОСОБА_2                                ОСОБА_3